Справа № 204/2036/23
Провадження № 2/204/1425/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі цивільну справу за ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «ВК «Краснолиманська» із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. 1-3).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 09 вересня 2019 року він працював у ТОВ «Краснолиманське» гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті. 26 вересня 2021 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, незважаючи на його звільнення, розрахунок з ним проведено не було. Стверджує, що остаточний розрахунок не виплаченої заробітної плати складає 51712 гривень 64 копійок. Вказує, що до теперішнього часу відповідач вказану заборгованість йому не виплатив, у зв`язку із чим порушив ст.116 КЗпП України і внаслідок чого повинен нести відповідальність за ст. 117 КЗпП України, тобто виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, Зазначає, що за період з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року середній заробіток становить суму у розмірі 230 817 гривень 21 копійка, виходячи із розрахунку: 728, 13*317, де: 728 гривень 13 копійок - середньоденний заробіток, 317 - кількість робочих днів, які вважаються днями затримки розрахунку при звільненні, із них: 04 дні у вересня 2021 року, 20 днів у жовтні 2021 року, 22 дні в листопаді 2021 року, 22 дні в грудні 2021 року, 249 днів 2022 року, однак без зазначених обґрунтувань прохає суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100000 гривень, а також прохає суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 51712 гривень 64 копійок (без утриманням з цієї суми обов`язкових платежів та податків).

Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику (а. с. 15), копія якої надіслана учасникам справи 21 лютого 2023 року за вихідним № 6736/23-вих/2/204/1425/22 від 21 лютого 2023 року (а. с. 17).

21 квітня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача ОСОБА_2 , на позовну заяву (а. с. 21-24), в яких вона у задоволенні позовних вимог просихає відмовити, розгляд справи прохає проводити без її участі.

В обґрунтування відзиву зазначає, що відповідач звільнений з підприємства 29 лютого 2020 року за власним бажанням, що підтверджується наданою позивачем копією трудової книжки, підтверджує, що відповідно до довідки №01/11-327/3 від 28 грудня 2022 року факт заборгованості відповідача перед позивачем дійсно складає 51712 гривень 64 копійки (без утриманням з цієї суми обов`язкових платежів та податків), але при звільнені, під час отримання трудової книжки, позивач будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто фактично позивач погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Вважає недоведеним сам факт затримки розрахунку при звільненні. На переконання відповідача вимоги відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000 гривень не відповідають нормам діючого законодавства та є безпідставними. При вирішенні спору відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено. Позивач звернувся до суду 15 лютого 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (набрання чинності 19.07.2022 року). Але, слід врахувати, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, виходячи із положень ст.ст. 116, 117 КЗпП, період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не може перевищувати 6 місяців. Тому, позовні вимоги позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають дійсним розмірам та вимогам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Відповідач не в змозі виконати свої зобов`язання перед позивачем через виникнення форс-мажорних обставин, а саме у зв`язку із виникненням в Україні подій військової агресії. Затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин. Затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. У зв`язку з викладеним просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив позивачем не подано.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 10 червня 2013 року позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» по 26 вересня 2021 рік з повним підземним робочим днем в шахті. 26 вересня 2021 року відповідачем звільнено позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 2519/к від 26 вересня 2021 року, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача (а. с. 6). Відповідно до довідки №01/11 -327/3 від 28 грудня 2022 року, ДП «ВК «Краснолиманське» має заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати в сумі 51712 гривень 64 копійки (а. с. 7), також сума середньоденного заробітку відповідача складає 728 гривень 13 копійок, що підтверджується довідкою № 01/11-327/3 від 28 грудня 2022 року (а. с. 8). На день звільнення остаточний розрахунок із відповідачем не проведений.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Звертаючись з даним позовом позивач на підтвердження позовних вимог щодо наявності заборгованості по нарахованій, але не виплаченої заробітної плати посилався на довідку відповідача № 01/11-327/3 від 28 грудня 2022 року (а. с. 7), відповідно до якої за період з грудня 2019 року по серпень 2021 року відповідач заборгував йому виплату із заробітної плати у сумі 51712 гривень 64 копійки (без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів) яка складає за: грудень 2019 року 440 гривень 86 копійок; січень 2020 року 9557 гривень 35 копійок; лютий 2020 року 9968 гривень 23 копійки; березень 2020 року 10230 гривень 06 копійок; квітень 2020 року 13138 гривень 92 копійки; квітень 2021 року 1069 гривень 12 копійок; травень 2021 року 3622 гривні 31 копійка; червень 2021 року 223 гривні 74 копійки; липень 2021 року 2938 гривень 21 копійка; серпень 2021 року 523 гривні 84 копійки.

Вказану суму заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі відповідач у відзиві на позовну заяву визнав та підтвердив, що сума заборгованості становить 51712 гривень 64 копійки вже зазначена після утримання обов`язкових податків та зборів.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату.

Станом на дату розгляду остаточний розрахунок з позивачем не проведено та не виплачено нараховану йому заробітну плату.

Оскільки відповідачем визнано та підтверджено факт трудових відносин з позивачем, а також суму заборгованості нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 51712 гривень 64 копійки, яка зазначена після утримання обов`язкових податків та зборів, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з грудня 2019 року по серпень 2021 року у розмірі 51712 гривень 64 копійки без утримання з зазначеної суми обов`язкових податків та зборів.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Позивач на підтвердження позовної вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає, що за період з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року середній заробіток становить у суму у розмірі 230 817 гривень, 21 копійка, виходячи із розрахунку: 728,13*317, де: 728 гривень 13 копійок - середньоденний заробіток, що підтверджується довідкою № 01/11-327/3 від 28 грудня 2022 року виданою ДП «ВК «Краснолиманська» (а. с. 8), 317 - кількість робочих днів, які вважаються днями затримки розрахунку при звільненні із них: 04 дні у вересня 2021 року, 20 днів у жовтня 2021 року, 22 дні в листопаді 2021 року, 22 дні в грудні 2021 року, 249 днів 2022 року, однак без зазначених обґрунтувань прохає суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100000 гривень.

На переконання відповідача, вимоги відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000 гривень не відповідають дійсним розмірам та не відповідають нормам діючого законодавства та є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Слід констатувати, що дійсно, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач звернулась до суду з даним позовом 15 лютого 2023 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 25 березня 2022 року включно, тобто за шість місяців.

Отже, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період з 27 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року, а не як розраховує позивач за період з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Згідно з довідкою, яка видана відповідачем № 01/11-327/3 від 28 грудня 2022 року виданою ДП «ВК «Краснолиманська» (а. с. 8), позивачем здійснено розрахунок за період з 27 вересня 2021 року по 01 січня 2023 року, за яким середній заробіток становить суму у розмірі 230 817 гривень 21 копійка, виходячи із розрахунку: 728,13*317, де: 728 гривень 13 копійок - середньоденний заробіток, 317 - кількість робочих днів, які вважаються днями затримки розрахунку при звільнені із них: 04 дні у вересня 2021 року, 20 днів у жовтня 2021 року, 22 дні в листопаді 2021 року, 22 дні в грудні 2021 року, 249 днів 2022 року. Однак при цьому заявлено суму до стягнення у 100000 гривень без жодних на те обґрунтувань.

Тому, суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок середнього заробітку виходячи із наступного.

Кількість робочих днів за період з 27 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року включно складає 126 дні, а саме: вересень 2021 4 дні, жовтень 2021 року 20 днів, листопад 2021 року 22 дні, грудень 2021 року 22 дні, січень 2022 року 19 днів, лютий 2022 року 20 днів, березень 2022 року 19 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 27 вересня 2021 року по 25 березня 2022 року включно складає 91744 гривні 38 копійок (728 гривень 13 копійок х 126 дні = 91744 гривні 38 копійок). Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв`язку з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91744 гривні 38 копійок, без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості з заробітної плати підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 91744 гривні 38 копійок, 1% ціни позову становить 389 гривень 09 копійок (91744 гривні 38 копійок / 100% = 917 гривень 44 копійки), що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Разом з тим, враховуючи те, що позивачем також було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка задоволена частково у сумі 91744 гривні 38 копійок, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за вказаною вимогою пропорційно задоволеним вимогам у сумі 984 гривні 92 копійки, виходячи із розрахунку (1073,6 * (91744,38/100000) = 984,92).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280-288, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 51712 гривень 64 копійки без відрахування із зазначеної суми обов`язкових податків та зборів.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91744 (дев`яносто одна тисяча сімсот сорок чотири) гривні 38 (тридцять вісім) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь Держави судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 судовий збір з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні пропорційно задоволеним вимогам у сумі 984 (дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 92 (дев`яносто дві) копійки.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна