Справа № 453/1109/23
№ провадження 2/453/361/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2023 року Сколівський районний суд Львівської області у
складі: головуючого судді Брони А.Л.,
секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,
за участю прокурора Гончара Б.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідачки адвоката Комарницької М.В.,
розглянувши у залі суду у місті Сколе Львівської області цивільну справу за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А. Гарасимчук, який діє в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-
04.07.2023 року заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А. Гарасимчук, який діє в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, в якій просить:
Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 11.07.2023 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з визначенням дати підготовчого засідання.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 28.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне.
Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 та від 25.10.1988 не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони». Відтак, передані на користь Стрийської КЕЧ (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності.
Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1970 втратив чинність з 15.03.1991 року у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ. Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 року зазначено, що рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15.03.1991 року відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалась для державних потреб. При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ, за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.
Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
Отже спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 року держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ). На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 року №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483).
Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Позивач вважає, що за наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. При цьому, слід звернути увагу на те, що процесуальна форма передачі відповідних територій із прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до ч.4 ст. 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001 року, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення №483.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003 року №1345-ІV (зі змінами) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утоворених відповідно до законів України.
Відповідно до ч.2 ст. 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Подальшим вивченням позивачем було встановлено, що громадянка ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів.
Таким чином позивач вважає, що відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки, дає підстави вимагати від відповідачки повернення на користь держави в особі Міністерства оборони України такої земельної ділянки.
10.05.2023 року прокуратурою регіону було направлено на адресу суду Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-104ВИХ-23 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави задля повернення до державної власності спірної земельної ділянки.
Зі змісту листа Головне управління земель оборони та фондів від 30.05.2023 року за № 07/313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури регіону, вбачається, що Міністерством оборони України самостійно не вживалися заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та що таке не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом.
Відтак, незважаючи на наявне на даний час порушення речових прав та інтересів держави, Міністерство оборони України не вживає та найближчим часом не вживатиме заходів представницького характеру з метою захисту інтересів держави.
08.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4330 надійшли до суду пояснення представника Міністерства оборони України Д. Мазур, в яких зазначає, що позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, з огляду на наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.
Земельний кодекс Української РСР від 08.07.1977 року втратив чинність з 15.03.1991 у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ.
На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалася для державних потреб.
При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ, за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.
Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 року землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
Статтею 77 ЗК України (в редакції станом на час вибуття спірної земельної ділянки) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 року держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ).
На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 року № 483 було затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483).
Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
За наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.
Водначас, слід зазначити, що гр. ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 Сколівським районним відділом земельних ресурсів.
09.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4407 надійшов відзив відповідачки ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому зазначає, що не погоджується із наведеними позивачем фактичними обставинами та правовими підставами позову з огляду на наступне.
Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу.
Право громадян України безкоштовно набувати у приватну власність земельні ділянки із земель державної та комунальної власності закріплено у ст. 14 Конституції України: «Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону».
Приписами ст. 116 ЗК України (в редакції чинній станом на 01.01.2002) передбачено підстави набуття права на землю, зокрема безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений у ст. 118 згаданого Кодексу, відповідно до якого громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державно/ або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органам, органом архітектури та подається на розгляд місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність.
У 2002 році у відповідності до вищевказаних норм ст. 118 ЗК України, відповідачка звернулася з відповідною заявою до Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області.
15.11.2002 року виконавчим комітетом Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області було прийнято рішення № 17 «Про підготовку матеріалів попереднього погодження», а саме про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження під будівництво індивідуальних житловий будинків в урочищі «Тисовець» загальною площею 0,21 га згідно списку: ОСОБА_4 0,03 га; ОСОБА_2 0,03 га; ОСОБА_5 0,03 га; ОСОБА_6 0,03 га; ОСОБА_7 0,03 га; ОСОБА_8 0,03 га; ОСОБА_9 0,03 га.
17.01.2003 року рішенням № 26 виконавчого комітету Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області було затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку та надано дозвіл на проведення проектно-пошукових робіт на відведення земельної ділянки площею 0,03 га під індивідуальне будівництво в урочищі «Тисовець».
Статтею 40 ЗУ України (в редакції чинній від 02.03.2006) передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.
У ст. 86 вказаного Кодексу зазначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Тому, 13.03.2006 року, головою РДА було видано розпорядження №140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», відповідно до якого передано деяким громадянам, зокрема і відповідачці, безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради.
18.05.2006 року розпорядженням голови Сколівської районної державної адміністрації № 276 було внесено зміни в п.1 розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року № 140 та викладено в такій редакції: «Передати громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради».
Відповідно до ст. 84 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі вищевказаних розпоряджень) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі, зокрема, районних державних адміністрацій.
Згідно із ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Так, у ч.1 ст. 126 вказаного Кодексу чітко визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
10.08.2023 року на адресу суду за вх. № 4421 надійшли письмові пояснення в порядку ст. 174 ЦПК України від начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова А. Нанівського, в яких позовні вимоги заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, з огляду на наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР №2874а-07 в редакції від 14.10.1977, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б №040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.
Земельний кодекс Української РСР від 08.07.190 втратив чинність з 15.03.1991 у зв`язку з набранням чинності Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ.
На момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 №562-ХІІ спірна земельна ділянка була в користуванні Стрийської КЕЧ району та використовувалася для державних потреб.
При цьому, відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЗК України №561-ХІІ за цільовим призначенням всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Таким чином, запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.
Згідно з ст. 70 ЗК Української РСР від 18.12.1990 землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
Статтею 77 ЗК України (в редакції станом на час вибуття спірної земельної ділянки) передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18.12.1990 держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч.2 ст. 70 ЗК України №561-ХІІ).
На виконання вказаної норми наказом Міністерства оборони України від 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483).
Згідно з пунктом 45 Положення №483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністерства оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
За наведених обставин вбачається, що передача місцем органам влади території, яка перебувала у державній власності, отримавши у подальшому статус «земель оборони», повинна здійснюватися за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.
Отже, оскільки землі оборони перебувають лише в користуванні Міністерства оборони України, а розпоряджається ними Кабінет Міністрів України, відповідно до ст. 142 України виключно Кабінет Міністрів України має право припиняти право користування земельною ділянкою, що входить до складу земель оборони.
Зважаючи на викладене, а також беручи до уваги наведені норми права, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оброни, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України.
Водначас слід зазначити, що гр. ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №520538, виданого 25.05.2006 року Сколівським районним відділом земельних ресурсів.
21.11.2023 року на адресу суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.
-Визнати недійсним розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно якого було передано громадянам, зокрема і ОСОБА_2 , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради;
-Визнати недійсним розпорядження голови Сколівської РДА від 18.05.2006 року № 276 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року», яким внесені зміни до розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 до п. 1, який викладений у наступній редакції «Передати громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарсьвої будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»;
-Скасувати видані на підставі розпорядження голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 та від 18.05.2006 року № 276 державні акти на право приватної власності громадян на земельні ділянки площею 0,03 га кожна для обслуговування будинків, господарсьвої будівлі і споруди, що на території навчально-спортивної бази замових видів спорту «Тисовець» Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ № 520537 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520538 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520539 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_10 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ № 520521 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року було повернуто дану позовну заяву позивачеві, оскільки така не підсудна Сколівському районному суду Львівської області.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2011 року вищезазначену ухвалу Сколівського районного суду Львівської області було заоишено без змін, а апеляційну скаргу військової прокуратури Західного регіону України без задоволення.
Відповідачка зазначає, що в ухвалі Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року зазначено, що військовий прокурор просив поновити строк на звернення до суду з адміністративним позовом, що, на переконнання відповідача, свідчить про те, що задовго до звернення з даним позовом до суду позивачу було відомо, зокрема, про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .
Також відповідачка зазначає, що у додатках до даної позовної заяви позивачем було долучено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель військового містечка № НОМЕР_2 навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» від 09.03.2021 року, проведену інженером-землевпорядником ПП «Кайлас-К», в матеріалах якої наявна інформація про те, що даною землевпорядною організацією було надіслано запит у відділ Сколівського району ГУ Держгеокадастру у Львівській області щодо надання копій державних актів, інформації з технічної документації на спірні земельні ділянки, однак у відповідь було отримано лист № 13-0.320-73/116-21 від 01.06.2021 року про те, що державні акти та звіти про виконані роботи по підготовці та видачі Державних актів на право приватної власності на землю було вилучено згідно протоколу обшуку (виїмки) від 04.03.2011 року. Таким чином відповідач вказує на ту обставину, що по даному факту також було відкрито і кримінальне провадження.
Однак, як вказує відповідачка у своїй заяві, попри всі вищенаведені обставини, з 2011-го року і по даний час факт незаконності видачі розпоряджень голови Сколівської РДА від 13.03.2006 року № 140 та від 18.05.2006 року № 276, а також державного акту серії ЯГ № 520538 від 25.05.2006 року на земельну ділянку площею 0,03 га, виданого їй, ОСОБА_2 , не доведено, не встановлено винної особи та нікого не притягнуто до кримінальної відповідальності.
З огляду на викладене відповідачка просить застосувати у даній справі строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви.
Прокурор Гончар Б.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі.
Представник Міністерства оборони України Мазур Д.Г. позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Комарницька М.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог прокурора, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Улинець О.М. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.
Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку письмовим доказам, зібраним у справі, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Вказані землі відносяться до військового містечка № НОМЕР_2 , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець».
У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» було проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець».
Так, частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14.10.1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.
Суд звертає увагу на те, що Земельний кодекс Української РСР №2874а-07 в редакціях від 12.03.1981 року та від 25.10.1988 року не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони».
Тобто передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності.
Редакція ЗК України №561-ХІІ почала діяти, починаючи з 15.03.1991 року. При цьому відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЗК України №561-ХІІ відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення.
Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що запровадження «земель оборони» як категорії земель запроваджено з прийняттям ЗК України №561-ХІІ.
За приписами частини першої статті 70 названого нормативного акта Землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК України №561-ХІІ).
На виконання цитованої норми наказом Міністра оборони України 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення №483).
Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
За змістом 5 постанови ВР УРСР №562-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію ЗК України №561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.
Тож передача місцевим органам влади території, в яку входить в тому числі спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.
При цьому слід звернути увагу на те, що процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до частини 4 статті 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25.10.2001 року, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення № 483.
За змістом ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. (Ст. 2.Закону України «Про використання земель оборони»).
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління.
Згідно ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеногочастиною другою цієїстатті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється впорядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Надавши правову оцінку обраного позивачем способу захисту у даному позові суд виходить із наступного.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК Українизалежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Суд вказує на те, що стосовно земель оборони закон установлює пріоритет державної власності, оскільки імперативно визначає, що відповідні землі перебувають у державній власності та можуть бути передані за умови погодження правомочним суб`єктом.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").
За таких обставин повернення спірної земельної ділянки позивачу відповідає критерію законності: воно здійснюється у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Земельного України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.
Враховуючи викладене позовні вимоги являються обґрунтованими і відповідають вимогам закону.
Надаючи правову оцінку наявності у прокурора підстав для здійснення представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Згідно із частиною 4 статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
За правилами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано, серед іншого, статтею 23 Закону від №1697-VII, частина 1 якої детермінує, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті наведеного засадничого положення відсутність у Законі №1697-VII інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, відображеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі №911/2169/20.
Відповідно до частин 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони унормовано Законом України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі Закон №1932-ХІІ).
За приписами частини першої названого Закону Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.
Частиною другою Закону №1932-ХІІ закріплено, що Міністерство оборони України, з-поміж іншого: (1)здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління; (2)здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил України, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
При цьому захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Якщо після відкриття провадження у справі, з врахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів, суд встановить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог процесуального закону прокурор, подаючи позовну заяву, обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави Міністерством оборони України, яке, за його твердженнями, усвідомлювало порушення інтересів держави та не вжило заходів, спрямованих на повернення спірної земельної ділянки у державну власність.
Так, 10.05.2023 року прокуратурою регіону було направлено на адресу Міністерства оборони України лист (запит) за № 15-104ВИХ-2 з викладенням виявлених фактичних порушень інтересів держави та з проханням надати інформацію про вжиті самостійні заходи, спрямовані на захист інтересів держави задля повернення до державної власності спірної земельної ділянки.
Зі змісту листа Головного управління земель оборони та фондів від 30.05.2023 року за № 407/1313, наданого у відповідь на зазначений запит прокуратури регіону вбачається, що Міністерством оборони України самостійно не вживалися заходи щодо витребування земельної ділянки з кадастровим номером 462486900:06:000:0224 на користь держави та таке не заперечує щодо звернення прокурора до суду з відповідним позовом.
Таким чином, з огляду на те, що позивач не виявив наміру самостійно звернутися з позовом до суду та не спростував твердження прокурора щодо виявлених порушень законодавства, на переконання суду, прокурор обґрунтовано розцінив відповідну форму реагування суб`єкта владних повноважень як бездіяльність та самостійно звернувся до суду в інтересах держави з відповідним позовом.
Що стосується заявленої відповідачкою заяви про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».
Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність. Вказаний висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Крім того, до вищевказаної позовної заяви було долучено лист від 10.05.2023 року №15-104Вих.-23, скерований до Міністерства оборони України, в якому заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону зазначає про те, що вказане порушення було виявлено у 2021 році в результаті проведення інвентаризації земель військового містечка № НОМЕР_2 Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» та з моменту виявлення зазначеного порушення минуло понад 2 роки.
Однак, ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 16.05.2011 року у справі № 2-а-293/11, яка набрала законної сили 20.10.2011 року та залишена без змін Львівським апеляційним адміністративним судом, було встановлено, що 10.05.2011 року військовий прокурор Західного регіону звертався в суд з адміністративним позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, ДП «Івано-Франківський ліспромкомбінат» в особі його структурного підрозділу Сколівського військового лісгоспу та Самбірської квартирно-експлуатаційної частини району до Сколівської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб Національного природного парку «Сколівські Бескиди», Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», на стороні позивача, які не заявляють вимог на предмет спору, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, про визнання недійсним розпоряджень Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області та скасування Державних актів на право власності на землю.
Так, у справі № 2-а-293/11 у своїх позовних вимогах військовий прокурор Західного регіону просив:
- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації від 13.03.2006 року №140 «Про надання у спільну власність земельної ділянки для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради за межами населеного пункту», згідно якого передано громадянам, зокрема і ОСОБА_2 , безоплатно у спільну власність земельну ділянку площею 0,21 га для обслуговування жилих будинків та господарських будівель і споруд на території Росохацької сільської ради (п.1);
- визнати недійсним розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 18.05.2006 року №276 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 13.03.2006 року», яким внесені зміни до розпорядження голови Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області від 13.03.2006 року №140 та п.1, який викладений у наступній редакції: «Передати громадянам ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,03 га кожному для обслуговування будинків, господарської будівлі і споруди на території Росохацької сільської ради»;
- скасувати видані на підставі розпоряджень голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області від 13.03.2006 року №140 та від 18.05.2006 року №276 державні акти на право власності громадян на земельні ділянки площею 0,03 га кожна, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на території навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», Росохацької сільської ради Сколівського району Львівської області, а саме: державний акт серії ЯГ №520537 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520538 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт сеерії ЯГ №520539 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_10 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га; державний акт серії ЯГ №520521 від 25.05.2006 року, виданий ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,03 га.
Таким чином, вищезазначеними ухвалами підтверджується той факт, що ще станом на 10.05.2011 року як Військовій прокуратурі Західного регіону України, так і Міністерству оборони України, а також і Західному територіальному квартино-експлуатаційному управлінню було відомо про вищевказані розпорядження Сколівської районної державної адміністрації у Львівській області, а також і про видані на їх підставі державні акти на право власності громадян, зокрема і ОСОБА_2 , на земельні ділянки.
Крім того, з ухвали Сколівського районного суду від 16.05.2011 року у справі № 2-а-293/11 також вбачається, що на момент подачі адміністративного позову 10.05.2011 року, військовий прокурор просив ще тоді поновити строк звернення до суду із адміністративним позовом. Таким чином це свідчить про те, що ще задовго до звернення до суду з даним позовом позивачу було відомо про факт передачі спірної земельної ділянки у власність, зокрема, ОСОБА_2 ..
Таким чином, оскільки позивач про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 довідався у 2011 році, то звернення до суду з даним позовом відбулось із пропуском позовної давності.
Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За вказаних обставин, у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, та оскільки підстав для поновлення строку не вбачається, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 261, 267 ЦК України, ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд
ухвалив:
У задоволенні позовної заяви заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону А. Гарасимчук, який діє в інтересах держави в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ;

Позивач: Міністерство оборони України, місцезнаходження: 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2, .

Повний текст рішення складений 30.11.2023.

Суддя