Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 205/3353/17

провадження № 61-21537св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада, від імені якої в інтересах держави позов подав перший заступник прокурора Дніпропетровської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонінвестгрупп», комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

у справі за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської областів інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Регіонінвестгрупп», комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району, про витребування майна.

Короткий зміст позовних вимог

30 травня 2017 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом в інтересах Дніпровської міської ради, посилаючись на те, що в ході здійснення перевірок було встановлено факт неправомірного вибуття з комунальної власності у власність приватних підприємств нерухомого майна, в тому числі нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Зазначене спірне майно належало до об`єктів комунальної власності на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 46 від 27 листопада 1991 року. Факт належності об`єктів нерухомості до комунальної власності встановлено рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 14 травня 2013 року у справі № 200/5829/13-ц. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02 березня 2011 року об`єкти нерухомого майна з балансу комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району було передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07 липня 2012 року по справі за № 38/5005/5752/2012 було порушено провадження про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, проте спірне майно обліковувалося на балансі підприємства без належних правових підстав. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2012 року по справі за № 38/5005/5752/2012 комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району визнано банкрутом, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Барановського О. В. , який включив спірне нежитлове приміщення з метою продажу до ліквідаційної маси банкрута, що було реалізовано з торгів на товарній біржі «Регіональна універсальна біржа», переможцем яких протоколом № 45 від 27 грудня 2012 року визнано ТОВ «Регіонінвестгрупп». 25 липня 2013 року між комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Ленінського району та ТОВ «Регіонінвестгрупп» було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстровано в реєстрі за № 5349. Спірне майно на підставі договору-купівлі продажу від 31 липня 2013 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М. П., було відчужене на користь відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року, яку було залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 14 березня 2017 року, дії ліквідатора Барановського О. В. щодо включення до ліквідаційної маси банкрута спірного нерухомого майна визнано неправомірними та визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Прокурор просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що задоволення заявлених позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки витребування майна від добросовісного набувача, який при придбанні спірного майна не знав і не міг знати про те, що зі спливом значного проміжку часу результати публічних торгів, за результатами проведення яких 25 липня 2013 року між комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Ленінського району та ТОВ «Регіонінвестгрупп» було укладено договір купівлі-продажу, будуть скасовані через недбале виконання посадовими особами органів місцевого самоврядування своїх обов`язків, спричинить порушення принципу рівності власників перед законом, закріпленого в тому числі у статті 41 Конституції України, та порушить баланс наявних інтересів, тому що громадяни не мають нести відповідальність за помилки, які були допущені державними органами чи їх посадовими особами.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено і витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № 111 у будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірне нерухоме майно не належало боржнику, дії ліквідатора щодо включення майна до ліквідаційної маси боржника та подальшої його реалізації визнано неправомірними, а також визнано недійсними результати біржових торгів та договір купівлі-продажу, за яким відбулося відчуження спірного майна, а тому нежитлове приміщення АДРЕСА_1 вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада.

Строк позовної давності за цим позовом пропущений з поважних причин, оскільки з 2012 року тривали судові процеси в порядку господарського, кримінального судочинства, які стосуються спірних правовідносин. Крім того, неправомірність дій ліквідатора щодо спірного нерухомого майна, недійсність договору купівлі-продажу встановлені лише ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/5752/2012.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 199/2819/17.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року поновлено касаційне провадження у справі № 205/3353/17.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року зупинено касаційне провадження у справі № 205/3353/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 205/3353/17.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 09 травня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Стрільчук В. А., Фаловська І. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала спірне нежитлове приміщення у третьої особи ТОВ «Регіонінвестгрупп».

При укладенні вказаного договору постанову господарського суду Дніпропетровської області оскаржено та скасовано не було, тому відповідач не знала і не могла знати, що прокуратура буде подавати скаргу у справі про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, на момент укладення угоди право власності у встановленому законом порядку було зареєстровано за продавцем, записів про наявність судових спорів (обтяжень) не було, що свідчить про те, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна і не має нести відповідальність за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень.

Право звернення з позовом про витребування майна має лише власник цього майна, а Дніпровська міська рада не була власником цього майна в момент проведення торгів.

При поданні позову до суду пропущено строк позовної давності. Разом з тим, прокуратура взагалі не мала права пред`являти вказаний позов.

Відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року прокуратура Дніпропетровської області засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 46 від 27 листопада 1991 року було затверджено перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської Ради народних депутатів (т. 1 а. с. 10 - 17).

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 26/23 від 26 вересня 2001 року до рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 46 від 27 листопада 1991 року було внесено зміни: пункт 1 рішення визнано таким, що втратив чинність, та викладено його в такій редакції: «1. Затвердити перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська»; перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська доповнено розділом ХІІІ; комунальному підприємству «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» необхідно у встановленому порядку оформити і зареєструвати право комунальної власності з видачею свідоцтва за територіальною громадою м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на об`єкти згідно з додатком; визначено відповідальних осіб за виконання рішення (т. 1 а. с. 18).

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02 березня 2011 року, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, передано на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» (т. 1 а. с. 19 - 22).

Вказане вище обґрунтовувалось реорганізацією комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, необхідністю забезпечення ефективності управління комунальним майном та пов`язувалось з визначенням єдиного підприємства, наділеного повноваженнями з управління комунальним майном та корпоративними правами територіальної громади міста в особі КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю».

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 40/14 від 29 липня 2011 року було вирішено припинити юридичну особу комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району шляхом ліквідації (т. 1 а. с. 168).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011 зобов`язано комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району Дніпропетровської міської ради передати зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» об`єкти нерухомого майна (із відповідною технічною та іншою документацією), розташовані у м. Дніпрі, у тому числі спірне нежитлове приміщення № 111 на вул. Метробудівській, 4 у м. Дніпрі.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 41/22 від 28 березня 2012 року затверджено проміжний ліквідаційний баланс комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району станом на 01 лютого 2012 року (т. 1 а. с. 169, 170).

07 липня 2012 року ухвалою господарського суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району м. Дніпропетровська (т. 1 а. с. 171).

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20 липня 2012 року у справі № 38/5005/5752/2012 комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Барановського О. М. (т. 1 а. с. 172 - 174).

27 грудня 2012 року на товарній біржі «Регіональна універсальна біржа» відбулися відкриті біржові торги, на яких було проведено продаж нежитлового приміщення № 111 у будинку АДРЕСА_2 , переможцем торгів визначено ТОВ «Регіонінвестгрупп», за результатами торгів було складено протокол № 45 проведення відкритих електронних торгів від 27 грудня 2012 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 29/37 від 24 липня 2013 року об`єкти згідно з додатком № 1 визначені об`єктами права комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська та закріплені за комунальними підприємствами на праві господарського відання, в тому числі нежитлове приміщення № 111 в будинку АДРЕСА_2 закріплено на балансі комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району (т. 1 а. с. 222 - 239).

На підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстровано в реєстрі за № 5349, ТОВ «Регіонінвестгрупп» набуло у власність нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Договір було укладено у відповідності до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та на підставі протоколу № 45 проведення відкритих біржових торгів від 27 грудня 2012 року на товарній біржі «Регіональна універсальна біржа» (т. 1 а. с. 29, 30).

31 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Регіонінвестгрупп» укладено договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М. П. Право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2013 року за № 1966215 (т. 1 а. с. 27).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/5752/2012, що залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 14 березня 2017 року, визнано неправомірними дії ліквідатора комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району Дніпропетровської міської ради арбітражного керуючого Барановського О. М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна та щодо продажу з відкритих біржових торгів нерухомого майна: нежитлового приміщення № 111 у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 91,0 кв. м; визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року товарною біржою «Регіональна універсальна біржа» з продажу нерухомого майна: нежитлового приміщення № 111 у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 91,0 кв. м; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 липня 2013 року, укладений між ТОВ «Регіонінвестгрупп» та ліквідатором - арбітражним керуючим Саричевою Н. В. , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. та зареєстровано в реєстрі за № 5349 (т. 1 а. с. 38 - 50).

Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року у справі № 201/17998/15-к голову ліквідаційної комісії комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району Пересунька Б. Б. притягнуто до кримінальної відповідальності за протиправне невиконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011, що суперечить інтересам територіальної громади м. Дніпропетровська, як власника спірного нерухомого майна (т. 2 а. с. 8 - 12).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно зі статтями 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2022 року у справі № 463/6249/16-ц, провадження № 61-14356св20).

У справах про витребування майна із чужого незаконного володіння суди повинні оцінювати наявність або відсутність добросовісності у зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, провадження № 14-192цс19, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, провадження № 14-436цс19).

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до статей 22, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом. Статтею 26 цього Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.

Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містились у частині третій статті 61 ЦПК України, в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з цим позовом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З урахуванням того, що у справі № 38/5005/5752/2012 встановлено факт недійсності договору купівлі-продажу з відчуження спірного нерухомого майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, вказані обставини під час розгляду цієї справи не підлягають доказуванню.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги преюдиційність фактів, встановлених у справі № 38/5005/5752/2012, та дійшов висновків про те, що спірне комунальне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство).

Встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідача як добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16 та від 21 березня 2018 року у справі № 904/11074/16, а також у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 199/7377/16-ц.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на нерухомість.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не розглядає не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Якщо кінцевий набувач розпорядився процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування майна, це не позбавляє його права заявити цей позов у разі ініціювання повернення майна власнику. Навіть у випадку повернення майна від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, у якого він придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Верховний Суд зауважує, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням судових рішень у справі № 38/5005/5752/2012, зробив обґрунтований висновок про те, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпра, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада, поза її волею.

Відсутність волі Дніпровської міської ради на продаж спірного нерухомого майна підтверджена також наявним в матеріалах справи вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 382 КК України.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_4 , будучи службовою особою, зокрема головою ліквідаційної комісії комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, на якого було покладено обов`язок щодо зняття обтяжень та передачі вказаного майна на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», достовірно знаючи про рішення господарського суду, яким його зобов`язано передати майно комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», умисно не виконуючи рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2011 року у справі № 7/5005/15290/2011, що набрало законної сили, не передав з балансу комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» нерухоме майно. В результаті злочинних дій щодо умисного невиконання ОСОБА_4 рішення суду, нерухоме майно, яке є власністю територіальної громади міста Дніпра, перейшло у власність третіх осіб.

При цьому до складу нерухомого майна, щодо якого ОСОБА_4 умисно не виконував судове рішення, увійшло і спірне нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , яке в подальшому було придбано ОСОБА_1 .

Аналіз обставин розглядуваної справи свідчить, що в даному випадку висновок суду апеляційної інстанції про втручання у права ОСОБА_1 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61-20307св19) та від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16-ц (провадження № 61-13873св20).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права вимагати від особи, яка продала їй спірне приміщення, повернення сплачених коштів за договором купівлі-продажу, а крім того, за наявності законних підстав реалізувати права, передбачені частинами третьою та/або четвертою статті 390 ЦК України.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим статтею 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом) встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Апеляційним судом правильно встановлено, що трирічний строк позовної давності, за позовом, що пред`явлений у даній справі, порушено прокурором з поважних причин, оскільки з 2012 року тривали судові процеси в порядку господарського, кримінального судочинства, які стосуються спірних правовідносин. Крім того, неправомірність дій ліквідатора підприємства, недійсність договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна встановлені лише ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/5752/2012, а тому доводи відповідача стосовно пропуску строку позовної давності є безпідставними.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61-20307св19).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

У частинах першій, третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом) наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України.

Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом) та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Отже, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Звертаючись з позовом в інтересах Дніпровської міської ради, прокурор обґрунтував неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів територіальної громади м. Дніпра міською радою як уповноваженим органом, яка самостійно не вживала достатніх заходів представницького характеру з метою захисту прав територіальної громади на спірне нерухоме майно протягом тривалого періоду часу, незважаючи на те, що їй достеменно було відомо, що нерухоме майно вибуло з комунальної власності поза волею її власника.

Тож прокурор навів підставу для представництва інтересів держави, а саме незаконне вибуття спірного нерухомого майна з комунальної власності, та зазначив підстави для звернення до суду з позовом, існування нагальної потреби у захисті порушених інтересів держави.

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 45 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з позовом), належно обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, підтвердив неналежне, на його переконання, здійснення захисту інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка не вжила заходів щодо подання позову.

Поданий прокурором позов підтримала Дніпровська міська рада, яка не оспорювала в суді наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в її особі, заперечень проти цього не висловлювала.

З огляду на викладене, позов подано прокурором як повноважною особою, яка має право на представництво інтересів держави в особі Дніпровської міської ради, яка самостійно не вчиняла дій для відновлення порушених інтересів територіальної громади.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що прокурор є не повноважним суб`єктом звернення до суду з цим позовом є помилковими.

До аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16-ц (провадження № 61-13873св20).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо клопотання Дніпровської міської ради про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У червні 2020 року Дніпровська міська рада подала клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Посилання Дніпровської міської ради на необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки колегія суддів не вбачає для цього обґрунтованих правових підстав. Касаційне провадження у цій справі ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 461/12525/15-ц. Висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц враховані Верховним Судом у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2020 року зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку, тому дія судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. А. Стрільчук
І. М. Фаловська