Номер провадження: 22-ц/813/1046/23
Справа № 520/4164/19
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 визнання спільним майном фактичного подружжя, про визнання за позивачем, в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі, права власності на 1/2 частину, -

В С Т А Н О В И В:

28 лютого 2019 року до Київського районного суду м. Одеси подано позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна, нажитого за час перебування у фактичному шлюбі.

25 березня 2019 року ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у справі.

10 квітня 2019 року представником відповідача ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 25 березня 2019 року.

13 вересня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду ухвалу Київського районного суду м. Одеси скасовано, справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси за встановленою підсудністю.

04 лютого 2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання спільним майном фактичного подружжя, про визнання за позивачем, в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі, права власності на 1/2 частину відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року та скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та від 23 вересня 2020 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті як такі, що перешкоджають подальшому провадженню у справі, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду.

28 червня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано письмові пояснення від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 .. У поданих поясненнях представник відповідача наголошує на законності рішення суду першої інстанції та просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

30 червня 2023 року Одеським апеляційним судом отримано додаткові письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 .. У поданих поясненнях представник відповідача наголошує на тому, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року по справі №522/2119/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним технічного паспорту, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , а тому, на думку представника, відсутні будь-які підстави вважати майно спільним так як не встановлено факт спільного проживання однією сім`єю.

В судове засідання, призначене на 16 листопада 2023 року об 13 год 30 хв з`явився представник відповідача ОСОБА_1 , інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

В судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що відповідно до заявлених позовних вимог, позивачка просила суд: визнати об`єктами спільного майна фактичного подружжя: позивача ОСОБА_2 , та відповідача ОСОБА_3 , які перебували у фактичному шлюбі з 2000 по 04 березня 2016 року, наступне майно та цінні папери:

Об`єкти нерухомості, зареєстровані за ОСОБА_3 (нежиле підвальне приміщення загальною площею 449,5 кв.м, що складає 27/1000 частин підвалу у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 .; номер-апартаменти з кухнею № НОМЕР_1 , загальною площею 317,7 кв. м., за адресою АДРЕСА_2 ).

Об`єкти нерухомості, які на думку позивачки, формально зареєстровані за матір`ю відповідача - ОСОБА_4 , проте в дійсності набуті ОСОБА_3 (квартири: АДРЕСА_3 , загальною площею 135,5 кв.м; АДРЕСА_3 , загальною площею 44,8 кв.м; АДРЕСА_4 , загальною площею 43,7 кв.м; АДРЕСА_5 , загальною площею 28,8 кв.м; АДРЕСА_6 , загальною площею 315,8 кв.м; АДРЕСА_7 , квартира АДРЕСА_8 , загальною площею 195,5 кв. м.; АДРЕСА_9 , квартира АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 , квартира АДРЕСА_12 , загальною площею 57,3 кв.м.; АДРЕСА_13 , квартира АДРЕСА_14 , загальною площею 165,6 кв.м; АДРЕСА_15 , квартира АДРЕСА_16 .

Житлові будинки та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_17 , - житловий будинок загальною площею 519 кв.м; АДРЕСА_18 , - домоволодіння, загальною площею 1 062,1 кв.м; АДРЕСА_14 , - нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 625, 2 кв.м.

Земельні ділянки: площею 0,0234 га, за адресою АДРЕСА_17 ; площею 0,0323 га, за адресою АДРЕСА_17 ; площею 0,0616 га, за адресою АДРЕСА_17 ; площею 0,01 га, за адресою село Фонтанка Лиманського району Одеської, області (передмістя), АДРЕСА_19 ; площею 0,01 га, за адресою АДРЕСА_19 ; площею 0,0799 га, у Лиманському районі Одеської області (для індивідуального дачного будівництва).

Цінні папери (акції підприємств), набуті ОСОБА_3 : ПАТ «Будгідравліка»: - 11 616 835 акцій, номінальною вартістю 2 904 209 грн; ПАТ «Азовкабель» - 918 акцій, номінальною вартістю 918 000 грн.; ПАТ «Одесцивільпроект» - 4 тис 747 акцій, вартістю 237 грн.; ПАТ «Південенергобуд» -143 590 акцій, вартістю 35 898 грн; ПАТ «Інгул» - 587 190 акцій, вартістю 29 360 грн.

Готівкові кошти: 1 950 000 доларів США, 450 000 євро, 423 600 гривні.

Кошти, котрі зберігаються на банківських рахунках, згідно Декларації.

Корпоративні права на підприємства: ПП «Прайс» - ОСОБА_3 є власником 100 відсотків загального капіталу вартістю 2 726 000 тис грн; ТОВ «Спільне українсько-англійське підприємство «Панком-Юн» - 40% вартістю 615 040 грн; ТОВ «Градконсалтінг» - 40%, вартістю 274 514 грн; ТОВ «Трансбуд - СУ1» - 100%, вартістю 3 947 165 грн; ТОВ «Євро-Інвест Холдінг» -100%, вартістю 1 250 000 грн; ТОВ «Спорт Інвест Сервіс» - 65%, вартістю 4 961 450 грн; ТОВ «Лег-Транс» - 40%, вартістю 1 091 590 грн; ТОВ «1-а Туристична Агенція» - 100%, вартістю 30 000 грн; ТОВ «Сана Полюс» - 100%, вартістю 128 125 грн; ТОВ «Адвокат» - 50%, вартістю 359 450 грн; ТОВ «Лекс-Юніон» - 100%, вартістю 1 894 767 грн; ТОВ «Адвокат-2004» - 34%, вартістю 680 000 грн; ТОВ «Цезар Палас» - 50%, вартістю 9 250 грн; ТОВ «Арінтін-Р» - 100%, вартістю 60 000 грн; ТОВ «Плюс 36,6» - 1%, вартістю 13 000 грн; Закрита акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Панком Конго - 6%, вартістю 143 874 грн;

Корпоративні права на підприємства, оформлені на ОСОБА_4 (ТОВ «Соцфармед» - АДРЕСА_20 , керівник - ОСОБА_5 ; ТОВ «Соколине» - АДРЕСА_21 , співзасновник - ОСОБА_6 , АДРЕСА_22 , керівник - ОСОБА_7 ; ТОВ «Бумага-Юг» - м. Одеса, вул. Грецька, 44, співзасновник - ОСОБА_8 , керівник - ОСОБА_9 ; ТОВ «Берег-Фарм» - м. Одеса, вул. Софіївська, 13, керівник - ОСОБА_10 ; ТОВ «Граніт-Комплекс» - АДРЕСА_23 , співзасновник ОСОБА_11 , керівник - ОСОБА_12 ; ТОВ «Плюс 36,6» - м. Одеса. Згідно офіційних даних, мати Відповідача є власником 99% загального капіталу цього підприємства, вартістю 1 287 000 грн, а сам Чекіта нібито володіє лише 1 відсотком, вартістю 13 000 грн.; 22% акцій ПАТ «Будгідравліка», що були придбані у 2016 році у акціонера ОСОБА_13 .

Також просила визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя в натурі, право власності на частину вказаного майна та цінних паперів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем разом з позовною заявою подано до письмові докази, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме: копії декларації ОСОБА_3 , копії витягів із реєстру речових прав відповідачів.

Щодо вимоги про визнання об`єктами спільного майна фактичного подружжя та поділу спільного майна подружжя в натурі, право власності на 1/2 частину наступного майна яке зареєстроване за ОСОБА_3 , то для підтвердження права власності на зазначені об`єкти позивачем надано копію декларації відповідача 2017 року.

Для підтвердження набуття права власності на об`єкти, які зареєстровані за ОСОБА_4 позивачем надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вказано, що зазначені об`єкти зареєстровані за відповідачкою «формально», а в дійсності набуті ОСОБА_3 ..

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції прийняте зі значними порушеннями норм процесуального права, зокрема, як наголошується апелянтом, судом неодноразово було проігноровано її клопотання/заяви про зупинення провадження у справі та безпідставно, без згоди на те позивача, було закрито підготовче засідання та почато слухання справи по суті. Апелянт вважає, що судом безпідставно вказано в рішенні про зловживання позивачкою процесуальними правами та, як наслідок, затягування розгляду справи, адже дії ОСОБА_2 , на її думку, повністю відповідають процесуальному законодавству та були направлені на захист порушеного права. Крім того, апелянт наголошує на тому, що судом передчасно зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 не було надано відповідних доказів, хоча, як повідомляє апелянт, нею в позовній заяві зазначалось про майбутній допит свідків, долучення декларацій та інших доказів.

Дослідивши матеріали та обставини справи, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачкою неодноразово подавались клопотання/заяви про зупинення провадження у зв`язку із розглядом іншої справи.

Вперше вказане клопотання було заявлено 19 листопада 2019 року та від час судового засідання, яке проводилось в цей же день, в задоволенні клопотання було відмовлено та визнане вказане клопотання таким, що заявлено без належних підстав.

Згідно положень ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу; надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення; звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації; прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, якщо ОСОБА_2 вважала, що під час розгляду справи є підстави для зупинення провадження у справі до набрання чинності рішення суду в іншій справі, вона мала право звернутись до суду із відповідним клопотанням. Як було встановлено, позивачка своїм правом скористалась, при чому неодноразово, і суд, дослідивши вказане клопотання прийшов до висновку про відмову у його задоволенні через необґрунтованість.

Судом встановлено, що позивачка зверталась із клопотаннями про зупинення провадження: 19 листопада 2019 року, 17 березня 2020 року у зв`язку з карантином та загрозою захворювання, 15 квітня 2020 року у зв`язку з карантином та загрозою захворювання, 18 травня 2020 року у зв`язку з карантином та лікуванням дитини, 05 червня 2020 року у зв`язку із карантином та лікуванням дитини, 27 липня 2020 року у зв`язку з карантином та лікуванням дитини.

Тобто, ОСОБА_2 в повному обсязі скористалась своїм процесуальним правом на звернення із відповідними клопотаннями.

Слід наголосити, що ЦПК України містить перелік підстав для зупинення провадження у справі і підстави, які зазначала позивачка у своїх клопотаннях не є такими, що зобов`язують суд зупинити провадження у справі.

Судом першої інстанції під час розгляду справи неодноразово наголошувалось на необхідності дотримання розумності строків розгляду справи.

Відповідно до §23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Разом з тим, є наявним факт того, що судові засідання відкладались за клопотаннями та, зокрема, у зв`язку із неявкою позивача, яка, в свою чергу, має бути зацікавлена в якнайшвидшому розгляді справи. Крім того, слід наголосити, що ОСОБА_2 надавалась правова допомога, вона користувалась послугами представників.

Посилання апелянта на те, що за правовою допомогою вона була змушена звертатись до своїх знайомих не можуть бути прийняті судом так як законом не зобов`язано сторін звертатись за правовою допомогою до визначених адвокатів/представників, як і не зобов`язано взагалі звертатись за правовою допомогою, всі дії щодо захисту свого права особа здійснює на власний розсуд в рамках законодавства.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі Каракуця проти України).

Тому, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо необхідності, після звернення сторін із клопотаннями про відкладення на протязі півтора року розгляду справи, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги про передчасність висновків суду першої інстанції про відсутність відомостей на підтвердження позовних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження зазначених ОСОБА_2 фактів було подано наступні докази: копія декларації відповідача 2017 року та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Не було надано й доказів придбання майна внаслідок спільної ОСОБА_2 та ОСОБА_3 праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Позивачкою взагалі не вказано в позовній заяві, що вона коли небудь працювала, або іншим чином робила вклад до побуту та бюджету, як би такий існував.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що позивачкою не було спростовано тверджень представника ОСОБА_3 про те, що в період з 2000 по 2016 рік у ОСОБА_3 народились також інші діти від двох інших жінок та щодо постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_14 , з якою, як було повідомлено суду, має спільних дітей: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якого є ОСОБА_18 .

Доказування в цивільному процесі полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право щодо доказування і одночасно виконують обов`язок стосовно доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказування в цивільному процесі полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право щодо доказування і одночасно виконують обов`язок стосовно доказування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень.

Необхідно зазначити, що ані з заявою про виклик свідків, оформленої відповідно до вимог ст. 91 ЦПК України, ані з іншими клопотаннями про надання/витребування доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка та її представник не звертався.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не було надано належних, достатніх та достовірних доказів щодо належності спірного майна відповідачам та факту того, що наявні правові підстави вважати вказане спірне майно таким, що набуте у власність під час знаходження у фактичному шлюбі. Як і не надано будь-яких пояснень та доказів щодо правових підстав вважати майно ОСОБА_4 таким, що зареєстровано за нею «фіктивно» і в дійсності належить ОСОБА_3 та підлягає поділу.

Правову позицію щодо поділу майна набутого в період після 01.01.2004 року сформував Верховний Суд у справі № 522/25049/16-ц, де зазначив, що для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, інші докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. (Постанова Верховного Суду України від 19 березня 2020 року по справі №303/2865/17).

Проте, слід наголосити, що факт спільного відпочинку, спільна присутність на святах, самі по собі, без доведення позивачем факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивачем не подано доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна, тощо.

Про такі факти як ведення спільного проживання, ведення спільного побуту, бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї позивачем взагалі не вказано.

Крім того, колегія суддів бере до уваги рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року по справі №522/2119/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсним технічного паспорту, визнання недійсним і скасування свідоцтва, визнання незаконним і скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання на підставі набувальної давності права спільної сумісної власності, мотивування якого було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та не було, зокрема, встановлено факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Тому, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про зменшення сплати судового збору задоволено частково.

Відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору у розмірі 9 407,50 гривень до ухвалення судового рішення у справі.

З огляду на те, що колегія суддів прийшла до висновку про відстуність підстав для задоволення апеляційної скарги, судовий збір в розмірі 9 407,50 грн підлягає стягненню з апелянта.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9 407 (дев`ять тисяч чотириста сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 27 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

Р.Д. Громік