ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9317/23 Справа № 187/1111/23 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Ромашка» робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до СТ «Ромашка» робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 2-4), в обґрунтування якого посилалась на те, що її мати ОСОБА_2 була членом с/т «Ромашка», яке розташоване на території Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області та власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,076 га, кадастровий номер :002:1720.

У серпні 2010 року сусід по дачній ділянці ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 свою земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,0627 га, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 19.06.1997 року, виданого Шульгівською сільською радою, про що написав розписку від 02.08.2010 року, яку засвідчив інший сусід ОСОБА_4 .

Договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 не був посвідчений нотаріально і це сталось не з вини ОСОБА_2 і не залежало від її волі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, а позивач є спадкоємицею та прийняла спадщину після померлої матері.

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0627 га, у садівничому товаристві «Ромашка» по вул. Фруктова, розташованої на території Шульгівської громади, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оформлений у вигляді розписки від 02.08.2010 року, судові витрати покласти на неї.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СТ «Ромашка» робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відмовлено в повному обсязі (а.с. 45-47).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу (а.с. 50-53), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

СТ «Ромашка» робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ не скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що СТ « Ромашка» робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ, яке розташоване в Дніпропетровської області, с.Шульгівка було зареєстровано 09.09.1992 року, що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію (а.с. 16).

Як вбачається із списку членів СТ « Ромашка» за №627 рахується ОСОБА_3 , домашня адреса зазначена АДРЕСА_3 , а за АДРЕСА_4 рахується ОСОБА_2 , домашня адреса зазначена АДРЕСА_5 (а.с. 19).

Судом оглянуто розписку надану позивачкою до суду датовану від 02.08.2010 року текст якої надрукований на комп`ютері про те, «що він, ОСОБА_3 дає розписку ОСОБА_2 в тому, що він отримав 2 700 грн в рахунок кінцевого розрахунку за передачу у власність земельної ділянки, площею 0,0627 га, розташованої на території СТ «Ромашка». Право власності на земельну ділянку належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на на підставі рішення 45 сесії Шульгівської сільської ради від 19.06.1997 року. При видачі цієї розписки і отриманні грошей за земельну ділянку передає ОСОБА_2 правовстановчі документи в оригіналі та право на розпорядження тимчасовими спорудженнями і матеріалами, які знаходяться на земельній ділянці, а також плодовими насадженнями (а.с. 20).

Факт належності на праві власності ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0627 га, для ведення садівництва, розташованої на території Шульгівської сільської ради, підтверджується копією Державного акту на право власності на землю, серії ДП від 19.06.1997 року (а.с. 21).

Сторони по справі у підготовчому засіданні не заперечували того, що ОСОБА_2 за життя та її донька ОСОБА_6 користуються земельною ділянкою № НОМЕР_1 , площею 0,0627 га, сплачують платежі за обидві земельні ділянки і ці обставини підтверджуються довідками голови СТ « Ромашки» (а.с. 23).

Згідно змісту позову ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с. 2).

ОСОБА_1 успадкувала після смерті її матері ОСОБА_2 садовий будинок та земельну ділянку, площею 0,0760 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю з господарськими будівлями та спорудами яка розташована по АДРЕСА_1 в садівничому товаристві робітників і службовців Дніпродзержинської ТЕЦ «Ромашка» Шульгівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області, що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2021 року (а.с. 8, 11).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Договір купівлі-продажу нерухомості укладають між собою продавець і покупець лише у письмовій формі. Його обов`язково посвідчує нотаріус. Якщо учасники угоди порушили вимоги щодо оформлення договору купівлі-продажу нерухомості або допустили помилки під час його укладання, це підстава, щоб визнати його нечинним.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України об`єктом права власності визначено земельну ділянку, яка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 181 ЦК України земельні ділянки віднесено до нерухомих речей, тому до угод, за якими може здійснюватися перехід права власності на земельні ділянки як на нерухоме майно, відносяться угоди (договори) купівлі-продажу.

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (ст. 131 ЗК України).

Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються (ст. 132 ЗК України).

При посвідченні договорів відчуження земельної ділянки на виконання вимог ст. 81 ЗК України нотаріусами перевіряється, чи є фізична особа громадянином України, особою без громадянства або громадянином іноземної держави.

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача на ст. 220 ЦК України стосовно того, що недодержання сторонами правочину його нотаріального посвідчення відбулось не з вини її матері та не залежали від її волі з підстав відсутності належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цього та є обгрунтованими висновки суду щодо відсутності правових підстав для застосування ст. 220 ЦК України.

Також, судом зауважено, що позивачка в суді підтвердила, що її батько ОСОБА_7 з його слів надрукував самостійно на комп`ютері розписку 02.08.2010 року про укладення угоди передачі земельної ділянки та коштів в розмірі 2 700 грн від його дружини ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказана обставина може свідчити про відсутність дійсної волі ОСОБА_3 під час підписання вказаної розписки.

Крім того, судом також звернуто увагу на те, що у суді позивач посилалась на те, що на день розгляду спору їй невідоме місцезнаходження ОСОБА_3 , а також у неї відсутні відомості про його смерть.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції приймаючи до уваги, що договір купівлі продажу земельної ділянки загальною площею 0,0627 га яка розташована на території Шульгівської сільради та належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності нотаріально не був посвідчений нотаріально, не був укладений в письмовій формі, тобто факт порушення учасниками угоди вимог щодо його оформлення, дійшов до обгрунтованого висновку, що позивач не має права на успадкування спірної земельної ділянки після смерті матері ОСОБА_2 , оскільки спірне майно належить на праві власності іншій особі, а саме ОСОБА_3 .

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи скарги про те, що ненадання позивачем доказу смерті ОСОБА_3 є мотивом суду щодо відмови у позові є безпідставними, оскільки спростовується змістом оскаржуваного рішення.

Посилання апелянта на те, що суд припустився недотримання вимог ст. 12 ЦПК України, що призвело до відмови у позові, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України саме на сторін по справі покладено обов`язок доказування та згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, разом з тим, апелянтом не обгрунтовано саме в чому така необхідність полягала. Також колегія суддів звертає увагу на те, що Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, однак при цьому враховує положення ч. 2 ст. 13 ЦПК України, якими визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Посилання апелянта на те, що представник відповідача голова правління Кот В.І. підтвердила факт смерті ОСОБА_3 є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки такий факт може бути підтверджено лише на підставі відповідних доказів (свідоцтво про смерть, актовий запис про смерть).

Доводи скарги про те, що закон не містить вимог до змісту договору про який йдеться у ст. 220 ЦК України, є безпідставними, оскільки чинним цивільним законодавством України встановлено чіткі вимоги до правочину купівлі-продажу, а ст. 220 ЦК України лише передбачені правові наслідки недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.

Посилання апелянта на стан здоров`я ОСОБА_3 , як на підставу підтвердження того, що саме через це, а не з вини її матері відбулось недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, колегія суддів відхиляє, оскільки такі не підтверджуються будь-якими належними, допустимими та достатніми доказами.

Посилання апелянта на відсутність у 2010 році єдиної практики з посвідчення договорів відчуження земельних ділянок не спростовують обгрунтованість висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені ОСОБА_8 у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Ж.І. Максюта