Справа № 463/4376/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/2516/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

секретар Салата Я.І.

З участю: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Крет О.І., представника відповідача-адвоката Буй Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 463/4376/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 -адвоката Віктюка Романа Орестовича на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в :

19 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Крета О.І. звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача 15000 доларів США основного боргу, 618,9 доларів США трьох процентів річних, 12500 гривень витрат на професійну правничу правову допомогу, а також 4367 гривень судового збору.

Позовні вимоги мотивує тим, що 11 травня 2019 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу 15000 доларів США та які відповідач зобов`язувався повернути до 30 листопада 2019 року, що стверджується розпискою відповідача. У зазначений термін відповідач борг не повернув. Просить стягнути з відповідача окрім суми боргу 3% річних.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 15618 (п`ятнадцять тисяч шістсот вісімнадцять) доларів США 90 (дев`яносто) центів США, а також 4366 (чотири тисячі триста шістдесят шість) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки судового збору, 8750 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Віктюк Р.О..

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_1 не позичала ОСОБА_3 жодних грошей, як це вказано в позовній заяві. Кошти позичала раніше та згідно усних домовленостей і під час позики грошей жодних письмових угод чи розписок не надавалося. Зазначає також, що частину грошей, в сумі 7 000 тис. доларів США, ОСОБА_4 повернув позивачу, однак позивачка відмовилася від написання будь-якої розписки про отримання грошей. Просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволені позовних вимог.

16 грудня 2022 року від представника ОСОБА_1 адвоката Крет О.І. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги. Просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч.1ст.15 ЦПК України).

Відповідно до ч.3ст.12, ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Заслухавши пояснення представника відповідача-адвоката Буй Б.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Крет О.І. на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що між сторонами 11 травня 2019 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 15000 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 листопада 2019 року. На підтвердження договору позики, позичальник ОСОБА_2 надав позикодавцю ОСОБА_1 власноручно написану розписку про отримання в позику 15 000,00 доларів США та повернення боргу до 30 листопада 2019 року (а.с.25, 53).

ОСОБА_2 кошти згідно укладеного договору позики у визначений ОСОБА_1 (Німець) строк не повернув у зв`язку з чим, вона просить стягнути крім боргу 3% річних із відповідача ОСОБА_4 за період з 01 грудня 2019 року по 16 квітня 2021 року в розмірі 618,90 доларів США.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, не повернув позивачу борг у визначений строк, а тому з нього підлягає стягненню в користь позивача 15618,90 доларів США з яких: 15 000,00 доларів сума позики, 618,90-3% річних за період з 01 грудня 2019 року по 16 квітня 2021 року.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом- це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17).

В той же час відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи представника ОСОБА_4 адвоката Віктюка Р.О. про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними.

Встановивши, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_4 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 15000 доларів США підтверджується розпискою від 11 травня 2019 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник у повному обсязі не виконав та у зв`язку з цим про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦПК України, оскільки відповідачем позика мала бути повернута до 30 листопада 2019 року, тому з 01 грудня 2019 року позивач отримав право вимоги 3% річних за час прострочення грошового зобов`язання, а саме за період з 01 грудня 2019 року по 16 квітня 2021 року в розмірі 618,90 доларів США.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в доларах, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить нових доказів чи посилань на нові обставин, а її доводи зводяться до незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції та здійсненої ним оцінкою доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи те, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -адвоката Віктюка Романа Орестовича залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 травня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк