Справа № 450/4051/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2399/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про поділ майна,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0586 га, кадастровий № :06:000:0147, та 1/2 частку садового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 02 грудня 1998 року між нею та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, під час якого набуто у власність згадану вище земельну ділянку, на якій в подальшому побудовано вищезгаданий садовий будинок. У 2011 році шлюб між нею та ОСОБА_5 розірвано. Реєстрація права власності на нерухоме майно здійснювалася на ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу вона неодноразово пропонувала ОСОБА_5 укласти договір про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що було останнім проігноровано. Враховуючи наведене, просила позовні вимоги задовольнити, а також стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0586 га, кадастровий № :06:000:0147, та 1/2 частку садового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 10866 грн 20 коп., а саме по 5433 грн 10 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що шлюб між позивачем та ОСОБА_5 розірвано 15 лютого 2011 року, у зв`язку з чим строк позовної давності сплив 15 лютого 2014 року. Позивач не утримувала спірне майно за період з моменту розірвання шлюбу 15 лютого 2011 року до подання позовної заяви 26 листопада 2019 року, що свідчить про її відмову від права власності на таке. Будь-яких доказів на підтвердження моменту, коли позивач дізналася про порушення її прав, не надано. Не надано також доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності чи його переривання, не обґрунтована поважність причин пропуску такого строку.

Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 02 грудня 1998 року.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано 15 лютого 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 15 лютого 2011 року.

Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 червня 2006 року, підтверджується те, що ОСОБА_5 купив у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0586 га, кадастровий № :06:000:0147.

На зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 видано державний акт на право власності серії ЯГ № 509275 від 07 серпня 2006 року.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07 грудня 2009 року стверджується, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 .

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10 лютого 2021 року, вбачається, що ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно заповіту ОСОБА_5 від 26 січня 1998 року, який знаходиться в матеріалах спадкової справи, все майно належить його сину ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до спірних правовідносин та відмовити позивачці у задоволенні позову на цій підставі.

Частиною першою статті 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

Згідно з ч.2 ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, початок перебігу якого відповідач пов`язує із датою розірвання шлюбу, є помилковими, оскільки не узгоджуються з вищенаведеними положеннями ст. 72 СК України.

Судом встановлено, що позивач про порушення свого права дізналася у 2018 році, коли ОСОБА_5 звертався до неї з проханням надати відповідну згоду на відчуження майна.

Встановивши, що позивачка дізналась про порушення свого права на спірне майно у 2018 році, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про не пропущення нею строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом і висновки суду в цій частині відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами.

Доказів на підтвердження того, що позивачу стало відомо раніше про порушення її прав відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.05.2023

Головуючий

Судді