Справа 206/1057/23
Провадження 2/206/472/23
27 листопада 2023 року м.Дніпро
Самарський районний суд міста Дніпропетовська у складі:
головуючого судді Нестеренко Т.В.,
при секретарі Бублейник В.В.,
за участю позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном, -
У провадження Самарського районного суду міста Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно до Договору купівлі продажу домоволодіння від 05.08.2002 року є власником будинку АДРЕСА_1 . Даний договір купівлі продажу було посвідчено приватним нотаріусом Попова І.В та зареєстровано в реєстрі за №2618., та в подальшому зареєстровано Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації та зареєстровано реєстрову книгу №10 за реєстровим № 6. Станом на березень 2023 року відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 однак з липня 2021 року не проживає. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 це колишня дружина позивача, яку позивач зареєстрував 25 липня 2005 року в своєму будинку. В липні 2021 року Відповідач покинула своє місце реєстрації та переїхала жити іншого помешкання м. Дніпрі яке позивачу не відомо. З того часу позивач з відповідачем не спілкуються. Вона всі свої речі забрала та жодної копійки за весь час проживання в його будинку для сплати комунальних послуг не надавала.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2022 року по справі № 206/1603/22 провадження 2/206/684/22 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. А також данним рішеннм встановлено, що з липня 2021 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 проживають окремо один від одного.
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.Так. власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім' ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.
Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.
Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Частиною 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно- правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.
У зв`язку з реєстрацією в будинку АДРЕСА_1 відповідачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач не має можливості розпорядитися на власний розсуд будинком, що є перешкодою у володінні, розпорядженні майном на власний розсуд. У зв`язку з тим, що місце знаходження відповідачки позивачу не відомо.
На підставі вищевикладеного, позивач просив усунути йому ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженням майном, визнавши ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування будинку АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідача
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначивши, що він є єдиним власником зазначеного майна, також зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день час та місце розгляду справи, не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду або проведення розгляду справи за її відсутності не надала, відзив до суду не надала. Відповідач про розгляд справи повідомлялася належним чином, що підтверджується довідкою про доставку смс повідомлення та оголошення про виклик відповідача до судового засідання було розміщено на веб-сайті судової влади України.
Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 10.05.2023 направили на адресу суду письмові пояснення, які обґрунтовані тим, що стосовно позову гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_2 , про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , пояснюють наступне: відзив на позовну заяву наразі безпосередньо до них, як третьої особи по даній справі не надходив. З огляду на вищезазначене, враховуючи аналіз копій документів доданих Позивачем до позовної заяви, а саме, копії довідки № 777 про склад сім`ї - уповноваженим власником житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , являється гр. ОСОБА_1 , який також зареєстрований в даному житловому приміщенні. Крім того, зареєстрованими особами в даному житловому приміщенні є- гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 т гр. ОСОБА_2 . Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 05.08.2002 року, домоволодіння, яке розташоване за зазначеною адресою гр. ОСОБА_1 придбав у гр. ОСОБА_5 , отже власником житлового приміщення яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , - є гр. ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як вбачається з вищезазначеної позовної заяви, Позивач стверджує, що Відповідач, який не є власником домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (але зареєстрований в даному житловому приміщенні) з липня 2021 року не проживає за місцем реєстрації та на підставі цього просить суд визнати Відповідача таким, що втратив право простійного користування зазначеним житловим приміщенням.
Варто взяти до уваги наступне: Позивач в позовній заяві зазначає про те, що « Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі-Закон), є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання».
Про те, посилання на положення вищезазначеного Закону, як на підставу для знаття з реєстрації місця проживання особи - не є дійсними, оскільки ст.7 даного Закону була виключена.
Натомість набув чинності Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), (далі-Порядок) який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022.
На підставі цього, порядок зняття з реєстрації місця проживання особи регулюється п.50 Порядку, а саме: (зокрема) -в ч.2 п.50 Порядку зазначено: зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Зазначені зміни до Закону набули чинності 07.02.2022, тобто раніше подання Позивачем позовної заяви (позовна заява датована Позивачем 10 березня поточного року). Тому, на підставі цього, зняття з реєстрації місця проживання наразі здійснюється відповідно до п.50 Порядку (тобто на підставі рішення суду, яке набуло чинності та заяви власника житлового приміщення).
Беручи до уваги ч.1 ст.89 чинного Цивільно-процесуального кодексу України: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та на підставі цього приймає відповідне рішення.
Враховуючи вищезазначене:просив прийняти та долучити до наявних матеріалів справи №206/1057/23 провадження №2/206/472/23 пояснення третьої особи. Врахувати пояснення третьої особи при прийнятті відповідного рішення у справі №206/1057/23 провадження №2/206/472/23.
Разом з тим, представником третьої особи подано заяву про розгляд справи без участі представника Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій він просить прийняти рішення згідно матеріалів справи, відповідно до чинного законодавства України та враховуючи пояснення третьої особи.
На підставі заяви позивача, що він не заперечує проти заочного розгляду справи, позивач належним чином повідомлена про дату час та місце судового засідання, але у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення судового розгляду або проведення розгляду справи за її відсутності не надала, відзив до суду не надала, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 280 ЦПК України.
Небажання відповідача надавати докази, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, а саме: копією паспорта та копією РНОКПП позивача; копією договору купівлі-продажу домоволодіння; копією договору купівлі продажу земельної ділянки; довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 777; довідкою голови квартального комітету від 10.03.2023 року; оригіналом акту від 01.03.2023, завіреним головою квартального комітету щодо факту проживання відповідача до липня 2021 року; копією рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.12.2022; копією паспорта відповідача; довідкою ДАП та ДП Дніпровської міської ради; довідками про доставку SMS; іншими письмовими заявами та довідками про оголошення про виклик відповідача до судового засідання було розміщено на веб-сайті судової влади України.
З`ясувавши обставини справи в межах наданих письмових доказів, пояснення учасників процесу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин.
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В., земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 придбав 05.08.2002 (а.с.7).
Як встановлено з заочного рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.12.2022 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено 01.11.2003, тобто після придбання позивачем нерухомого майна (а.с.12-14).
З довідки, наданої головою квартального комітету від 10.03.2023 року та акту від 01.03.2023, завіреного головою квартального комітету щодо факту проживання відповідача, який долучено до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з липня 2021 року (а.с. 9-10).
Положення частини 1 статті 41 Конституції України кожному гарантують його право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.
Відповідно до вимог ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане житлове приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.
За положеннями ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на військовій службі;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом всього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник (наймач) має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Такі правомочності, як користування і розпорядження своєю власністю, з огляду на положення частини 1 статті 405 Цивільного кодексу України, дійсно дають можливість власнику житла визначати те житлове приміщення, яке мають право зайняти члени його сім`ї, які проживають разом із ним. Тобто тільки власник житла може надавати право користування ним членам своєї сім`ї, але незважаючи на це, для них його майно залишається чужим.
Як вказано у частині 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
З урахуванням викладеного вище, оскільки більше шести місяців відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 , не є його власником або співвласником, не є особою, відповідно до положення ст. 71 ЖК України, щодо якої закон вимагає збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 258-259, 263, 264, 265, 273,280-284, 352, 355 ЦПК України, суд -,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Т.В. Нестеренко