КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ _______________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/233/23
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.,
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу
Кукурудз Тетяна Юріївна,
про визнання договору купівлі-продажу недійсним,
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є рідною сестрою ОСОБА_4 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Позивачка вказує, що в подальшому, її сестра переїхала до Республіки Франції, де одружилась на громадянині Франції ОСОБА_5 . Враховуючи, що ОСОБА_4 дуже хворіла та потребувала опіки, судом республіки Франції було призначено ОСОБА_5 опікуном над ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у республіці Франції ОСОБА_4 померла, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній за життя майно, у тому числі на вищевказану квартиру. Під час вчинення дій з прийняття спадщини до майна померлої сестри, позивачка дізналась, що квартира АДРЕСА_1 , належна померлій ОСОБА_4 була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1851, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Однак, як стверджує позивачка, вказаний договір не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений не ОСОБА_4 , враховуючи, що остання перебувала у республіці Франції та не поверталась до України, а також в останньою було відсутнє волевиявлення на продаж спірної квартири, враховуючи перебування у безпорадному стані та не можливість вчинення самостійно дій без сторонньою допомоги, за наслідком чого було над нею встановлено опіку.
Вказані обставини, зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.09.2021 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Разом з позовом позивачкою подано заяву про забезпечення позову шляхом встановлення заборони ОСОБА_2 здійснювати дії з відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.08.2021 року залишено без задоволення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 08.08.2022 року ухвалу суду від 30.08.2021 року скасовано та задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії спрямовані на відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 .
10.11.2022 року Київським районним судом міста Одеси за наслідком поданих стороною позивача клопотань постановлені ухвали, якими:
- клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 про витребування доказів від 28.08.2021 року, задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяни Юріївни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1851, а також належним чином завірені копії усіх наявних документів, що були підставою та зібрані під час укладення цього правочину;
- клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 про витребування доказів від 04.11.2021 року, залишено без задоволення;
- клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 про витребування доказів від 26.11.2021 року, задоволено. Витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України усію наявну інформацію про перетин громадянкою України - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державного (митного) кордону України, з зазначенням дат, часу, кордонів, способу і напрямку таких перетинів, у тому числі до та/або з Республіки Франції, але не виключно.
На виконання вказаної ухвали суду, 10.01.2023 року до суду надійшли витребувані судом докази від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяни Юріївни.
06.07.2023 року до суду надійшла відповідь від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, з повідомленням про відсутність інформації про перетин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , державного кордону України починаючи з 08.11.2017 року по день надання відповіді. Повідомлено про не можливість надання інформації за інший період, приймаючи збереження такої інформації протягом 5 років в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 року за №472.
12.09.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
18.10.2023 року судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
У судове засідання призначене на 28.11.2023 року учасники справи не з`явились.
Однак, 28.11.2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності, з одночасним зазначенням про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи.
Також, в матеріалах справи наявна заява від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяни Юріївни про розгляд справи за її відсутності, з зазначенням про залишення наслідків вирішення спору на розсуд суду.
Відносно неявки відповідача та третьої особи до судового засідання, суд зазначає наступне.
Сповіщення відповідача ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи, здійснювалось судом шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви і додатками до неї, та судові повістки на кожне з призначених судових засідань, на відому адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 зазначену у спірному договорі: АДРЕСА_3 , яка також вказана як адреса зареєстрованого місця проживання відповідача у паспорті громадянина України серії НОМЕР_4 виданого 14.02.2002 року на його ім`я. Однак, усі поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідача повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Додатково, з метою належного сповіщення відповідача, судом здійснювалось повідомлення ОСОБА_2 шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Отже, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак про причини неявки суд не повідомив, як і не надав відзив на позовну заяву.
Сповіщення третьої особи ОСОБА_3 про дату, час і місце розгляду справи, здійснювалось судом шляхом скерування судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, яка встановлена у відповідності до відповіді ГУ ДМС України в Запорізькій області, а саме: АДРЕСА_2 . Третьою особою отримано судову кореспонденцію, що підтверджується його підписом на наявному в матеріалах справи рекомендованому повідомленні про вручення поштової кореспонденції.
Однак, про причини неявки третя особа не повідомила, як і не скористалась процесуальним правом на подання письмових пояснень щодо спору.
У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.
Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Враховуючи вищевикладене, неявку відповідача та третьої особи до судового засідання без поважних причин та строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 28.11.2023 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов ОСОБА_1 підлягаючи частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка міста Запоріжжя, громадянка України, на ім`я якої 31.07.1998 року Київським РВ УМВС України в Одеській області було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , який містить запис про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 16.08.1995 року за №19-4160 та технічного паспорту, складеного Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості виконкому Одеської міської ради 23.07.2008 року, належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .
09.07.2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що складено актовий запис №475, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 . Під час реєстрації шлюбу, сторони прізвища не змінювали.
На цій підставі, вказаною ухвалою, суддя з питань опіки, який виніс рішення не публічно в першій інстанції, в цілому дає право Жану-П`єру Тузару представляти свою дружину.
Надалі, 26.05.2017 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за №1851, за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 .
03.09.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , як законним представником ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженки міста Запоріжжя, Україна, складено довіреність на ім`я пані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 , з правом виконання усіх необхідних дій що стосуються квартири АДРЕСА_1 . Вказана довіреність, засвідчена 10.09.2020 року мерією ОСОБА_12 .
Надалі, 18.12.2020 року о 22 год. 30 хв. в своєму будинку померла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є дружиною ОСОБА_7 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_6 , померла, що засвідчено та підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_7 , копію якого видано 26.03.2021 року офіцером відділу реєстрації актів цивільного стану муніципалітету Міреваль. Подана до суду копія свідоцтва про смерть містить апостіль від 21.04.2021 року, з зазначенням засвідчення Генеральним прокурором Апеляційного суду міста Монпельє за №2021/3308. Переклад документу з французької на українську мову здійснено перекладачем ОСОБА_13 , підпис якої 25.06.2021 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирським Л.О., зареєстровано в реєстрі за №3269.
Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на ім`я якої за життя ОСОБА_4 було складено довіреність, стверджує, що є рідною сестрою останньої ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , а відтак входить до кола спадкоємців до майна спадкодавця, за наслідком чого під час вчинення дій з прийняття спадщини дізналась про наявність вищевказаного договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року про відчуження ОСОБА_4 належної їй квартири АДРЕСА_1 .
Вважаючи, що у ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на вчинення дій з продажу вказаної квартири та наявність відповідної дієздатності, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом.
Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Одним з різновидів договорів є договір купівлі-продажу вимоги до якого передбачені Главою 54 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України.
Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.
Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.
Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Приймаючи вищевикладені положення, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд щодо позовних вимог та заявлених підстав позову, зазначає наступне.
Як встановлено з поданих до суду доказів, оспорюваний правочин договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №1851, укладений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як продавцем 26 травня 2017 року.
У відповідності до довідки лікаря ОСОБА_14 від 20.07.2016 року, виданої у місті Міревалі Французької Республіки, підтверджено, що станом на 20.07.2016 року у пані ОСОБА_10 виявлені важкі когнітивні порушення, хвороба, пов`язана з хворобою ОСОБА_15 і вона не може вести свої справи, підписувати офіційні документи та подорожувати.
Вказані докази не спростовані під час розгляду справи та не визнані недійсними, та скасованими, за наслідком чого приймаються судом як належні, достовірні та допустимі.
Також, стороною відповідача під час розгляду справи в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано доказів у спростування того, що встановлена на підставі вказаного рішення суду Республіки Франції опіка над ОСОБА_4 , через рік після її встановлення, була скасована чи оспорена.
Приймаючи вищевикладені обставини в цілому та надаючи оцінку усім доказам наявним в матеріалах справи окремо та в цілому, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що в момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1851, ОСОБА_4 , як продавець, станом на 26.05.2017 року не мала достатнього волевиявлення на вчинення даного правочину з купівлі-продажу належного їй майна, приймаючи встановлений факт неможливості висловлення ОСОБА_4 своєї волі, який став підставою для встановлення над нею опіки.
Разом з тим, суд вважає відсутніми підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним з підстав недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог передбачених ч.2 і 3 ст. 203 ЦК України, що свідчить про недійсність правочину встановлену законом нікчемний правочин, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 було визнано недієздатною чи обмежено дієздатною у встановленому законом порядку станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 26.05.2017 року.
За наслідком чого, враховуючи вище встановлені обставини в цілому та факт неможливості висловлення ОСОБА_4 своєї волі в момент укладення спірного правочину, суд доходить до висновку про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч.1 ст. 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Поряд з цим, судом враховується, що згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.
З урахуванням чого, враховуючи доведеність позивачем підстав позову викладених в обґрунтування позову, суд вважає за необхідним застосувати до спірних правовідносин належні норми законодавства, за наслідком чого суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині та наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 26 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1851, недійсним.
Одночасно судом приймається, що ОСОБА_1 маючи право на вчинення дій з прийняття спадщини до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , набуло право на звернення до суду з даним позовом, а порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.
Щодо вимоги позивача про застосування наслідків недійсного правочину, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).
Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів).
Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 не була стороною спірного договору купівлі-продажу від 26 травня 2017 року, суд вважає відсутніми підстави для застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину у відповідності до положень ч.1 ст. 216 ЦК України, враховуючи, що останні охоплюють собою двосторонню реституцію, тобто як права так і обов`язки двох сторін правочину.
За наслідком чого, у задоволенні вимоги позивачки про застосування наслідків недійсного правочину, слід відмовити.
Також ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяни Юріївни, ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенні в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у задоволенні решти позову слід відмовити.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи часткове задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача в межах задоволених вимог підлягають стягненню витрати понесені позивачем зі сплати судового збору за пред`явленим позовом за вимогою про визнання спірного договору недійсним,а саме в розмірі 908,00 грн.
При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1-18, 72-82, 89, 223, 263-266, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяна Юріївна (місцезнаходження: АДРЕСА_8 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 26 травня 2017 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , щодо нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Тетяною Юріївною, зареєстрований в реєстрі за №1851.
У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсного правочину відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_8 , витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30.11.2023 року.

Головуючий Калініченко Л. В.