Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 463/5112/17-ц

провадження № 61-8247св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідач - Львівська міська рада,

треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Управитель», Виконавчий комітет Львівської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2021року у складі судді Мармаша В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до Львівської міської ради, треті особи: Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Управитель» (далі - ЛКП «Управитель»), Виконавчий комітет Львівської міської ради (далі - ВК Львівської міської ради), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації нерухомого майна.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що приміщення під індексами IV, V, XII, XIII, загальною площею 27,9 кв. м, на АДРЕСА_1 , є підвальними приміщеннями, мають статус допоміжних приміщень у будинку і належать усім співвласниками будинку на праві спільної сумісної власності, а тому рішення ВК Львівської міської ради про реєстрацію за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради права комунальної власності на ці приміщення як на нежитлові є незаконним.

Будинок на АДРЕСА_1 складається з двох квартир: НОМЕР_5 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , та НОМЕР_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Будинок є двоповерховим, введений в експлуатацію у 1928 році та будувався як вілла для проживання однієї сім`ї, а підвальні приміщення будинку при будівництві призначалися виключно як допоміжні для обслуговування будинку.

Відповідно до наказу Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради від 29 грудня 2006 року № 158-Д, будинок на АДРЕСА_1 знято з балансу Львівської міської ради і 04 січня 2007 року переданий за актом приймання-передачі з балансу ЛКП «№ 500» власникам будинку.

Проте Львівська міська рада вважає спірні приміщення нежитловими приміщеннями, заперечуючи право власності мешканців будинку на ці приміщення як на допоміжні підвальні приміщення.

Спірні приміщення будинку ніколи не були зареєстровані на праві комунальної чи державної власності, вони використовувалися як допоміжні приміщення для обслуговування будинку, у них знаходиться технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, ключі від приміщень знаходяться у мешканців будинку, ремонтні роботи у цих приміщеннях проводяться силами та за кошти мешканців будинку.

З моменту приватизації квартир у будинку та реєстрації цих квартир на праві приватної власності за мешканцями будинку, право комунальної власності на будинок припинилося, будинок та, відповідно, усі існуючі у ньому допоміжні приміщення, належить на праві спільної власності усім власникам квартир у будинку.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили визнати незаконним рішення ВК Львівської міської ради від 08 лютого 2019 року № 106 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 » та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності, номер: 30583552 від 28 лютого 2019 року, внесений державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Дмитрів Х. В., про реєстрацію за Львівською міською радою права комунальної власності на приміщення під індексами IV, V, XII, XIII, загальною площею 27,9 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2021року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірні приміщення протягом тривалого часу з початку проведення інвентаризації будинку мали статус саме житлових, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна, і за своїм призначенням та юридичним статусом не можуть вважатися допоміжними приміщеннями вказаного будинку.

Крім того, вимога позивачів про визнання незаконним рішення ВК Львівської міської ради від 08 лютого 2019 року № 106 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 » заявлена до неналежного відповідача - Львіської міської ради. Інші вимоги позивачів є неефективним способом захисту.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірні приміщення протягом тривалого часу, з початку проведення інвентаризації будинку, мали статус саме житлових приміщень, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна.

Крім того, ОСОБА_4 звертався до суду з позовом (справа № 1309/8269/12) про визнання за ним права власності на спірні приміщення, як на нежитлові приміщення площею 27,9 кв. м (індекси приміщень IV, V, XII, XIII), що додатково підтверджує статус цих приміщень як нежитлових, а не допоміжних.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2021року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі зазначає, що судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15, від 15 вересня 2020 року у справі № 904/5047/18, від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18, від 22 лютого 2018 року у справі № 914/1951/13, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17.

Також у касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), що суди не дослідили зібрані у справі докази, а саме: висновок судово-будівельної експертизи, мотивувальну частину рішення Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2013 року у справі № 1309/8269/12, звіт суб`єкта оціночної діяльності СПД ФО ОСОБА_6 від 09 жовтня 2017 року, фотографії тощо.

Крім того, заявниця зазначила, що її не було повідомлено про день, час та місце судового засідання, призначеного на 12 липня 2022 року, у якому постановлено рішення суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

20 вересня 2022 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Мартєва С. Ю., Розпорядженням від 23 березня 2023 року № 385/0/226-23 про призначення повторного автоматизованого розподілу справи, справу передано судді-доповідачу Ступак О. В.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обставини, встановлені судами

У будинку на АДРЕСА_1 знаходяться дві житлові квартири: НОМЕР_5 та НОМЕР_4. Квартира НОМЕР_4 належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 13 травня 1996 року, виданим Виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів № НОМЕР_1, та реєстраційним посвідченням ЛОДК БТІ та ЕО від 18 травня 2001 року.

Квартира НОМЕР_5 належить на праві власності ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 28 липня 1995 року, виданим Виконавчим комітетом львівської міської Ради народних депутатів № НОМЕР_2, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 березня 2004 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Осадчук І. М., та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЛОДК БТІ та ЕО від 07 травня 2004 року № 3520650.

Крім житлових приміщень на цокольному поверсі будинку на АДРЕСА_1 розміщені приміщення під індексами IV - 1,0 кв. м, V - 3,0 кв. м, XII - 13,4 кв. м, XIII - 10,5 кв. м, загальною площею 27,9 кв. м. Також на цокольному поверсі будинку знаходяться приміщення під індексами «2-1» - 9,3 кв. м, «2-2» - площею 11,2 кв. м, «ІІІ» - 1,2 кв. м, загальною площею 21,7 кв. м.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» № 311 закладено правові основи для розподілу нерухомого майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне.

За постановою до переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), зокрема міста Львова, передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів.

На виконання цієї постанови ВК Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24 грудня 1991 року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області». Цим рішенням затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова.

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передано із державної в комунальну власність територіальної громади м. Львова згідно з рішенням Виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області від 10 березня 1987 року № 176, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 серпня 2006 року.

Відповідно до пункту 1 наказу Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради від 29 грудня 2006 року № 158-Д вирішено зняти будинок АДРЕСА_1 з балансу Львівської міської ради. Водночас відповідно до цього рішення з балансу міської ради знято лише 197,6 кв. м на АДРЕСА_1 , що згідно з актом приймання-передачі становить площу виключно двох квартир позивачів у будинку й не поширюється на інші приміщення у будинку, у тому числі ті, що є предметом спору у справі.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 22 жовтня 2019 року № 3981 статус приміщень у будинку АДРЕСА_1 , позначених цифрами IV площею 1,0 кв. м, XII - 13,4 кв. м, XIII - 10,5 кв. м (загальна площа 27,9 кв. м) - підвальні. Приміщення у будинку АДРЕСА_1 , позначені цифрами IV площею 1,0 кв. м, V - 3,0 кв. м, XII - 13,4 кв. м, XIII - 10,5 кв. м, відносяться до допоміжних приміщень.

Інженерні комунікації, які знаходяться у приміщеннях будинку АДРЕСА_1 , позначених цифрами IV площею 1,0 кв. м, V - 3,0 кв. м, XII - 13,4 кв. м, XIII - 10,5 кв. м, є загальнобудинковими та необхідними для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо, без доступу до яких експлуатація житлового будинку є неможливою. У зазначених приміщеннях будинку проходять загальнобудинкові мережі (водопостачання, каналізації, ливневої каналізації, оглядові колодязі, димовентиляційні канали), тому ці приміщення є необхідними для обслуговування житлового будинку.

Правове обґрунтування

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників (частина друга статті 369 ЦК України).

У абзаці третьому частини другої статті 369 ЦК України передбачено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункти 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

У частині другій статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц зазначено, що «нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. На час приватизації позивачами квартир було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. За змістом наведених норм можна виснувати, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, потрібно виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що спірні приміщення з часу побудови та протягом тривалого часу, що підтверджується проведеною інвентаризацією будинку, мали статус саме житлових, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна, і за своїм призначенням та юридичним статусом не можуть вважатися допоміжними приміщеннями цього будинку.

Верховний Суд погоджується із таким висновком судів попередніх інстанцій.

Визначальним для правильного вирішення цього спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у будинку з урахуванням характеристик таких приміщень.

Як установлено судами та підтверджено матеріалами справи, будинок на АДРЕСА_1 введений в експлуатацію 1928 році, однак його інвентаризація проводилася з 1946 року.

Зазначений будинок мав у своєму складі чотири житлові квартири: дві чотирикімнатні квартири знаходилися на першому та другому поверхах та на час розгляду справи судами належали позивачам, та дві однокімнатні квартири, що складались із житлової кімнати, кухні та туалету і знаходились у півпідвальному (цокольному) поверсі.

Однокімнатною квартирою було приміщення квартири НОМЕР_3 (складалось із житлової кімнати 1-2 площею 13,30 кв. м, кухні 1-1 площею 10,40 кв. м та туалету ІV площею 1,10 кв. м), яке є предметом спору у цій справі, що підтверджується довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 26 вересня 2017 року № 3420 (а. с.116 т. 1), згідно з якою нежитлові приміщення IV (1,0 кв. м), ХІІ (13,4 кв. м), ХІІІ (10,5 кв. м), загальною площею 27,9 кв. м, це колишні приміщення під індексами IV (1,1 кв. м), 1-1 (10,4 кв. м), 1-2 (13,3 кв. м), загальною площею 24,8 кв. м.

Відомості про спірні приміщення як житлові, що становили квартиру НОМЕР_3 на АДРЕСА_1 , містяться у матеріалах інвентаризаційної справи за результатами інвентаризації нерухомого майна за 1949 рік (аркуші 44 - 46), 1977 рік (аркуш 84), 1977, 1985 рік (аркуші 87 -89), 1981 рік (аркуші 92, 93).

Таким чином, судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що спірні приміщення протягом тривалого часу з початку проведення інвентаризації будинку мали статус саме житлових приміщень, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна.

Матеріали справи не містять відомостей про зміну статусу спірних приміщень на допоміжні на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи переобладнання таких приміщень.

Отже, висновки судів про те, що приміщення під індексами IV, V, XII, XIII, загальною площею 27,9 кв. м, на АДРЕСА_1 , не є допоміжними приміщеннями, правильні, оскільки під час проведення інвентаризації будинку та протягом тривалого часу статус спірних приміщень був визначений як житлові приміщення, після чого такі приміщення використовувалися як нежитлові та були об`єктом оренди, в тому числі одним з позивачів, тому спірні приміщення мають статус самостійного об`єкта нерухомого майна та не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Верховний Суд звертає увагу на те, що приналежністю є річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 186 ЦК України).

Аналіз статей 186, 382 ЦК України свідчить про те, що допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку є приналежністю до квартир та нежитлових приміщень, які розташовані у такому будинку, та призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Це проявляється, зокрема, у тому, що допоміжні приміщення належать усім співвласникам на праві спільної сумісної власності та не є самостійним об`єктом нерухомого майна (законодавством України не передбачено реєстрацію права власності на допоміжні приміщення).

За встановленими у справі обставинами, спірні приміщення були визначені як житлові приміщення, тобто були самостійними об`єктами нерухомого майна, відомостей про зміну статусу спірних житлових приміщень на допоміжні немає, тому відсутні правові підстави вважати, що на час звернення позивачів до суду спірні приміщення є допоміжними.

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявниця стверджує, що судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15, від 15 вересня 2020 року у справі № 904/5047/18, від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18, від 22 лютого 2018 року у справі № 914/1951/13.

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклад на предмет подібності рішення Верховного Суду до обставин розглядуваної справи.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У постанові від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17 Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про визначення статусу спірних приміщень як допоміжних, оскільки за встановленими обставинами справи спірні приміщення первинно планувалися як допоміжні, вони не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна. Водночас у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що спірні приміщення протягом тривалого часу з початку проведення інвентаризації будинку мали статус житлових приміщень, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15 Велика Палата Верховного Суду направила справу на новий розгляд з тих підстав, що суди не встановили, чи є спірне приміщення нежитловим, бо зі стадії проектування житлового будинку призначалося для торговельних потреб непромислового характеру, чи використовувалося воно як самостійний об`єкт нерухомості, а отже чи є допоміжним. Отже, Великою Палатою Верховного Суду не прийнято остаточного рішення у цій справі.

У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, необхідно виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Судами попередніх інстанцій не порушено таких висновків.

Залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2020 року справі № 904/5047/18 вказав на те, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що спірні приміщення протягом тривалого часу з початку проведення інвентаризації будинку мали статус житлових приміщень, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна. Отже, судами попередніх інстанцій не порушено висновків Верховного Суду, сформульованих у постанові від 15 вересня 2020 року справі № 904/5047/18.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд у справі № 461/4181/18 виходив із того, що спірні приміщення є допоміжними, призначеними для забезпечення експлуатації багатоквартирного будинку та побутового обслуговування його мешканців, а тому вони не можуть бути виділені в окремі нежитлові приміщення та передані для подальшої приватизації. Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що у справі № 461/4181/18 висновком будівельно-технічної експертизи встановлено, що спірні приміщення за своїми функціональними призначеннями підпадають під визначення допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, а отже, належать до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку. Такі доводи не свідчать про неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, оскільки вони по своїй суті стосуються оцінки доказів у справі, а саме: висновку експерта, що здійснюється судом у кожній справі окремо.

Постанова Верховного Суду від 22 лютого 2018 року у справі № 914/1951/13 не може бути прикладом неоднакового застосування судами норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції не робив висновків по суті спору, а відмовив у задоволенні заяви про перегляд постанови Вищого господарського суду України з підстав, викладених у частині першій статті 111-26 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що її не було повідомлено про день, час та місце судового засідання, призначене на 12 липня 2022 року, коли було ухвалено рішення суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд визнає такі доводи безпідставними, оскільки згідно зі зворотним поштовим повідомленням, чоловік заявниці - ОСОБА_2 25 березня 2022 року отримав судову повістку замість ОСОБА_1 про призначення справи до судового розгляду на 12 липня 2022 року (а. с. 110 т. 3).

Крім того, відповідно до журналу судового засідання від 12 липня 2022 року ОСОБА_1 була присутньою під час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (т. 3, а. с. 123- 124).

Також заявник вказує на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дали відповіді на кожен аргумент позивача та відповідача, які мають юридично важливе значення. Порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Таким чином, доводи заявниці, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявницею у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняЛичаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 липня 2022року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Яремко