П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м. Київ

Справа № 369/13781/19

Провадження: № 22-ц/824/5915/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Хижного Р. В.,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги, що 05.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим ним була підписана заява № б/н від 05.05.2018 року. ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Таким чином, між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт 3 500 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором в межах кредитного ліміту. ОСОБА_1 , в свою чергу, зобов`язувався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошових коштів на кредитний рахунок, проте не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 має кредитну заборгованість, яка станом на 14.07.2019 року становить 19 439,50 грн та складається з наступного: 12 086,72 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5388,19 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 562,71 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 901,88 грн - штраф (процентна складова). Ураховуючи вищевикладене, представник АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.05.2018 року в загальному розмірі 19439,50 грн та судовий збір у розмірі 1921 грн.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір про надання банківських послуг, укладений на підставі заяви б/н від 05.05.2018 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він не підписував анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. При підписанні анкети-заяви для підтвердження особи-позичальника банку було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Згурівським РУ ГУ МВС України в Київській області 20 лютого 1996 року, місцем проживання вказано адресу: АДРЕСА_1 . Вказаний документ було втрачено ним ще влітку 2016 року, а замість втраченого 02 вересня 2016 року Згурівським РС УДМС України в Київській області йому, позивачу, було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 . Тобто, він, ОСОБА_1 , не підписував жодного кредитного договору та навіть не був обізнаний про факт отримання кредиту. Паспорт, пред`явлений співробітнику банку позичальником, є підробленим, відповідно кредитний договір є недійсним.

РішеннямЗгурівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 рокув задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору задоволено.

Визнано недійсним договір про надання банківських послуг, укладений на підставі заяви б/н від 05.05.2018 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Сокуренко Н. В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову банку та відмову в задоволенні зустрічного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при підписанні анкети-заяви відповідачем також було надано дані РНОКПП. При цьому, докази, що ОСОБА_1 також втратив ідентифікаційний код платника податків,в матеріалах справи відсутні. Також вказала, що відповідач для отримання паспортусерії НОМЕР_1 , а також у разі вклеювання фото у паспорті при досягненні 25 або 45-річного віку, надав територіальному підрозділу ДМС України за зареєстрованим місцем проживання дві фотокартки зі своїм зображенням, які були виконані з одного негатива, одна з яких була уклеєна до паспорту,інша до заяви про видачу паспорту Ф1. Суд здійснив порівняння фотокартки, уклеєної 19.09.2008 року у паспорт серії НОМЕР_1 із самим відповідачем у 2022 році, тобто, через 14 років після вклеювання фото і лише на основі цього дійшов висновку про те, що договір підписаний іншою особою. Також відмітила, що відповідач не заявляв клопотань про призначення почеркознавчої експертизи на спростування факту його підпис ванкеті-заяві. Укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо нього, і відповідач, власноручно підписавши анкету-заяву, взяв на себе зобов`язання по його виконанню. Кредитний договір повністю відповідає вимогам цивільного законодавства. Відсутність підпису відповідача на відповідних тарифах, Умовах та Правилах, які знаходяться у відкритому доступі, не свідчить про неукладеність договору кредиту, при цьому, законом таких вимог не передбачено. Активація кредитної картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору, що додатково підтверджується випискою з карткового рахунку відповідача.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Рожков С.М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Драпак Д.А. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши думку представників сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 влітку 2016 року втратив паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 20.02.1996 Згурівським РВ ГУ МВС України в Київській області, взамін якого йому 02.09.2016 Згурівським РС УДМС України в Київській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , України (а.с. 79-81, 83, 84).

ОСОБА_1 з 09.04.1996 року і по цей час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приват банк», суд першої інстанції виходив із наявності підстав для визнання кредитного договору б/н від 05.05.2018 року недійсним, оскільки вказаний кредитний договір укладено (підписано) іншою невстановленою особою, яка скористалася втраченими документами ОСОБА_1 , тобто, вільного волевиявлення позивача на укладення цього договору не було.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі статтями 546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц,

У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом про визнання недійсним договору кредиту, посилаючись на те, що він цей договір не підписував, умови його не погоджував.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, і саме з цих підстав суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 вказала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 939/1078/20.

Колегія суддів зазначає і про те, що суд першої інстанції, вважаючи, що анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку підписала невстановлена особа, яка скористалась втраченим ОСОБА_1 документом, виходив з візуального огляду фото, які містяться в паспортах, та підписів у цих паспортах.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту підписання анкети-заяви від 05.05.2018 року іншою особою, та, як наслідок, помилково побудував свої висновки на припущеннях.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в позові.

Помилковими є і висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову АТ КБ «Приват банк» з підстав визнання договору кредиту б/н від 05.05.2018 року недійсним.

Пред`являючи позов, позивач посилався на те, що 05.05.2018 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно з розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 05.05.2018 року, що складений банком 04.11.2021 року, його борг за кредитом становить 25 106,82 грн., з яких: 17 214,65 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту (у тому числі простроченим), 7865,17 грн - відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Оскільки відповідачем не доведено належними доказами факт не укладення спірного договору, суд виходить із того, що заява від 05.05.2018 року відповідачем.

Як зазначено вище, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, тіло кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 04.11.2021 року.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять жодних підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2018 року (момент підписання паспорту споживчого кредитування)) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (жовтень 2019), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме доданий до позовної заяви витяг з Умов, які надав банк, відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 і підстав від її відступу колегія суддів не вбачає.

Окрім того, банк, звертаючись до суду із вказаним позовом, не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, а в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитного договору від 05.05.2018 року.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», витяг з тарифів банку, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості та копію паспорту ОСОБА_1 .

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Тобто, виписка за картковим рахунком є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Однак, матеріали справи не містять виписок за картковим рахунком ОСОБА_1 , відкритим у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі анкети-заяви від 05.05.2018 року.

Отже, з урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог банк не надав виписки з особового рахунку відповідача, а розрахунок заборгованості, складений банком, сам по собі не є належним доказом на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки не підтверджує здійснення відповідачем фінансових операцій, колегія суддів доходить висновку про те, що банк не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та заборгованості у розмірі, заявленому до стягнення.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших.

Суд першої інстанції по суті дійшов правильних висновків про відмову в позову АТ КБ «Приват банк», проте не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів на підставі анкети-заяви від 05.05.2018 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга Сокуренко Н. В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року в частині вирішення позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 грудня 2022 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 травня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова