Провадження № 2/727/244/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

25 травня 2023 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді - М.Є. Бойко,

за участю:

секретаря судового засідання - Васківчук В.В.

представника позивача Рокіщук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у загальному розмірі 164 226,40 доларів США за кредитним договором № CVVPG 00000003 від 12.10.2006 року, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 91 476,02 доларів США , заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 17363,44 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 49 715,62 доларів США, а також просив стягнути з ОСОБА_1 всі судові витрати по справі.

Ухвалою від 12.12.2022 року у справі було відкрито загальне позовне провадження.

29.12.2022 року позивач подав до суду позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в новій редакції, в якій змінивши предмет позову та, обґрунтовуючи свої нові вимоги також невиконанням позивачкою своїх зобов`язань по кредитному договору № CVVPG 00000003 від 12.10.2006 року, просив стягнути з ОСОБА_1 на підставі ст.625 ЦК України 3% річних від простроченої суми у розмірі 8240,36 доларів США.

Підготовче судове засідання у даній справі закрито ухвалою суду від 03.04.2023 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у рішенні від 13.03.2018 року в справі №916/1764/17.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі № 910/18389/20.

Отже, дослідивши редакцію первісного позову та уточнену позовну заяву сторони позивача від 29.12.2023 року, в якій зазначено, що підставою для стягнення з відповідачки 3% річних є невиконання нею своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, суд вбачає, що за останньою фактично змінено лише предмет позовних вимог, а підстави позову залишились незмінними, хоча в їх обґрунтування і містяться посилання на іншу норму - ст.625 ЦК України, що не суперечить положенням ст. 49 ЦПК України.

За викладеного суд прийшов до висновку про прийняття до розгляду заяви представника позивача від 29.12.2023 року.

В судовому засіданні представник позивача суду пояснила, що не підтримує первісно заявлені позивачем вимоги, оскільки рішенням Шевченківського районного суду від 16.02.2016 року в рахунок їх погашення було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 3% річних повністю підтримала, посилаючись на те, що прострочена сума заборгованості відповідачки за кредитним договором № CVVPG 00000003 від 12.10.2006 року становить 91 476 доларів США, згідно якої нараховуються 3% річних у відповідності із ст.625 ЦК України, що є також заборгованістю за вказаним кредитним договором, розмір якої за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року складає 8240,36 доларів США. Також зазначила, що рішення суду від 12 жовтня 2016 року, яким звернуте стягнення на предмет іпотеки до теперішнього часу є невиконаним, оскільки діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року», в зв`язку із чим заборгованість ОСОБА_1 не може бути примусово стягнуто. Добровільно Відповідачка вказане рішення також не виконала, допустила прострочення грошового зобов`язання, а тому вказане є підставою для відповідальності за ст. 625 ЦК України. Крім того, представниця позивача вказала на неможливість реалізувати предмет іпотеки і через те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.10.2022 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк».На підставі наведеного просила позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ісопчук В.В. в судове засідання не з`явились, останній подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позовні вимоги вони не визнають, просять суд відмовити у їх задоволенні та розглядати справу в їх відсутність.

За таких обставин та на підставі ст.223 ЦПК Украъни судове засідання проводилось без участі відповідачки та її представника.

Заслухавши представницю позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду заяви, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає, виходячи з наступних встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Так, судом встановлено, що 12.10.2006 року, між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір №CVVPGA00000003, згідно з яким банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 12.10.2006 року по 09.10.2026 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 100000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 30000,00 доларів США на сплату страхових платежів.

13.10.2006 року, в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки №CVVPGK00000009, згідно з яким в забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: відокремлені 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером АДРЕСА_1 , загальною площею 403,30 кв.м., , яке належить відповідачці на праві приватної власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки дорівнює 1 010 000 грн.

З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 16.02.2016 року Шевченківським районним судом м. Чернівці ухвалено рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № CVH0GK00000185 від 07.06.2006 року в розмірі 104647,54 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 91476,02 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 8270,73 доларів США; 2573,88 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 2326,91 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки: на 50/100 ідеальних частин нежитлового приміщення за номером 21-Б загальною площею 403,30 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ., яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 13.10.2006 року з укладанням від свого імені та імені відповідачів в тому числі нотаріального договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із встановленням початкової ціни згідно договору іпотеки, а саме: 101000 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організацій незалежно від форм власності та підпорядкування, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.05.2017 року було задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 3455,61 [Долар США], що за курсом 26,98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.02.2017 року складає 93232,36 грн. за кредитним договором № CVVPGA00000003 від 12.10.2006 року, яка складається з наступного: 3105,54 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 350,07 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

В матеріалах справи відсутні відомості про пред`явлення позивачем вищезазначених судових рішень до примусового виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.10.2022 року частково задоволенопозов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Чернівецької міської ради в особі державного реєстратора Карвацької Галини Федорівни про визнання факту порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов іпотечного договору та про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, індексний номер: 32243496 від 07.11.2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» із вилученням запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17304645 від 03.11.2016 року про реєстрацію права власності за Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк». В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08.02.2021 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.10.2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04.08.2021 року частково задоволено касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК». Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 26 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернівецької міської ради Карвацької Галини Федорівни про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, вилучення запису скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівців від 26 жовтня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, вилучення запису залишено без змін.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

У частині п`ятій цієї статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Зобов`язання, яке визначено у рішенні Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16.02.2016 року, зводиться до сплати грошей та в рахунок погашення заборгованості звертається стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України проценти річних є особливою мірою відповідальності за несвоєчасне повернення позичальником отриманих у кредит грошових коштів, завданням якої є компенсувати кредитодавцю неотриманий прибуток, який він міг отримати в разі своєчасного виконання позичальником свого обов`язку щодо повернення кредиту в строк, обумовлений в кредитному договорі.

При цьому судам слід мати на увазі, що за змістом ч. 4 ст. 613 ЦК боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (ч. 1 ст. 613 ЦК). Тому, якщо боржник доведе, що невиконання ним грошового зобов`язання мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК).

Суд вважає, що оскільки позивачем не надано доказів реалізації предмету іпотеки, то неможливо визначити чи є заборгованість за кредитним договором, за вирахуванням коштів, які б мали бути зараховані після реалізації предмета іпотеки, та у разі наявності залишку заборгованості, визначити її розмір.

При цьому доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що відповідачка у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, а тому має платити 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання суперечать вимогам закону.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач, звертаючись до суду з позовом у 2016 році сам обрав спосіб захисту порушеного права та заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також визначив спосіб його реалізації, як продаж предмета іпотеки з укладанням банком договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Відтак, відповідачка не могла внести будь які грошові кошти на погашення заборгованості, отримані від продажу належної їй нерухомості, яка була предметом іпотеки, оскільки право продажу цього майна надано банку.

У разі реалізації предмета іпотеки банком, позивач мав зарахувати отримані від продажу квартири кошти в рахунок погашення заборгованості, визначеної у рішенні суду, та вимагати від боржника сплати залишку заборгованості, якщо отриманих від продажу коштів недостатньо для погашення всієї суми боргу. У разі ж відмови боржника від добровільного виконання, передати виконавчий лист для примусового виконання у межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Саме за вказаних умов грошове зобов`язання вважалося б простроченим.

У даній справі встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» не передавав виконавчий лист до виконавчої служби для примусового виконання.

Представниця позивача при розгляді справи зазначила, що банк не зміг продати предмет іпотеки, оскільки було введено мораторій на продаж іпотечного майна.

Разом з тим, даний предмет іпотеки не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Як вбачається з договору іпотеки від 13.10.2006 року загальна площа предмета іпотеки,а саме: відокремлених 50/100 ідеальних часток нежилого приміщення за номером АДРЕСА_1 , складає 403,30 кв.м, тобто перевищує максимально допустиму площу такого майна, яка необхідна для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З огляду на викладене на спірну нерухомість може бути примусове звернення стягнення на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Такий висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.

Крім того, у листопаді 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 13 жовтня 2006 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки.Подальшими судовими рішеннями було визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та вилучено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з підстав неотримання ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень та намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки, що не перешкоджало позивачу в подальшому повторно зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки із додержанням вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи зазначене, доводи представника позивача в судовому засіданні про те, що рішення суду від 26 жовтня 2020 року перешкоджає реалізації предмета іпотеки не можуть бути також прийняті судом до уваги.

Таким чином судом встановлено, що прострочення ОСОБА_1 по виконанню зобов`язання не настало, так як зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора, який не провів оцінку та реалізацію заставного майна іпотечної квартири, не визначився з наявностю чи відсутністю боргу по виконанню зобов`язання, визначити розмір заборгованості за кредитним договором неможливо, оскільки позивачем не надано інформації про реалізацію предмету іпотеки.

Відтак, позивач не довів розмір грошового зобов`язання, яке є дійсним, а тому і не довів право на отримання 3 % річних.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Не вчинення позивачем дій, направлених на реалізацію свого права на реалізацію предмета іпотеки чи на отримання заборгованості, стягнутої за рішенням суду у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» протягом кількох років лише з тією метою, щоб на суму заборгованості нарахувати 3 % річних суперечить принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Для правильного застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідним є, щоб грошове зобов`язання було дійсним, тобто щоб позивач не втратив право на отримання грошових коштів, визначених у рішенні суду, а також визначення розміру такого зобов`язання.

У даному спорі банк залишив за собою право продажу квартири, яка належить відповідачці, та не реалізуючи таке своє право, вважає можливим нараховувати протягом невизначеного часу 3 % річних на усю суму боргу, що суперечить приписам ст. 625 ЦК України.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - 3% річних від простроченої суми у розмірі 8240,36 доларів США на підставі ст.625 ЦК України повністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 30 травня 2023 року.

Ознайомитись з текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суддя М. Є. Бойко