Провадження №2/932/3578/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2023 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Дубовик К.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

відповідача: ОСОБА_3 ,

представника відповідача: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Тетяна Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Васильєва Ярослава Олександрівна, сьома Дніпровська державна нотаріальна контора м. Дніпра про визнання права власності на нерухоме майно та про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2019, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєвою Т.М., реєстраційний номер 230;

- визнати за ОСОБА_1 право власності за законом після смерті ОСОБА_5 на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 частину вказаної квартири.

Ухвалою суду від 19.07.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 02.04.2021 справу прийнято до провадження головуючим суддею Цитульським В.І.

Ухвалою суду від 05.01.2023 провадження в частині вимог до ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом закрити у зв`язку з його смертю.

Ухвалою суду від 02.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 15.05.2023.

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дідо ОСОБА_5 після якого позивач єдиний прийняв спадщину та отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Проте йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки таку частину набув у власність його батько ОСОБА_6 .

Позивач вказує на незаконність вказаного набуття права власності. Зокрема зазначає, що право власності на спірну частину квартири набуто його батьком після смерті баби позивача ОСОБА_7 , яка нібито набула її у спадщину після смерті свого чоловіка та діда позивача ОСОБА_5 . Проте ОСОБА_7 заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_5 не подавала, із останнім не проживала. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано на підставі підробленої довідки про факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за однією адресою на момент смерті останнього. Тому вказане свідоцтво слід визнати недійсним.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2019 ОСОБА_6 відчужив спірну квартиру в цілому в користь ОСОБА_3 . Такий договір позивач вважає нікченим.

Позивач вказує, що має право на витребування частини спірної квартири у незаконного володільця ОСОБА_3 .

Згідно відзиву ОСОБА_3 останній заперечує проти позову. Зазначає, що видаючи оскаржуване свідоцтво ОСОБА_1 після ОСОБА_7 нотаріус виходила із того, що останній належить право власності на квартиру АДРЕСА_2 : частина на підставі свідоцтва про право власності; частина після ОСОБА_5 . При цьому ОСОБА_7 прийняла спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України. Позивачем вказаного факту не спростовано. Договір за яким право на квартиру набув відповідач не можна вважати нікчемним, а відповідач є законним володільцем спірної частини квартири.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що судом отримані відомості які спростовують факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після ОСОБА_7 .

У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказує, що єдиним доказом реєстрації місця проживання особи є її паспорт громадянина України. Перебування ОСОБА_7 у психоневрологічному інтернаті підтверджує надання їй соціальної послуги та не могло бути підставою для зняття її з реєстрації.

В судовому засіданні 15.05.2023 позивач та його представник надали пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просили позов задовільнити.

Відповідач та його представник надали пояснення, аналогічні відзиву на позов, просили відмовити в задоволенні позову.

Треті особи в судове засідання не з`явилися.

Обставини, встановлені судом.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

В свою чергу ОСОБА_6 є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1998.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті відкрилася спадкова справа за заявою від 23.03.2010 поданою ОСОБА_8 , в інтересах сина ОСОБА_1 (позивач). Інших спадкоємців, що прийняли спадщину після ОСОБА_5 нотаріусом не встановлено. Так само не встановлено наявності заповіту.

В межах вказаної спадкової справи позивачу, як онуку ОСОБА_5 видано свідоцтва про право на спадщину щодо грошових коштів, розміщених на рахунках у банку та на 2/3 частин квартири АДРЕСА_3 .

Разом із тим 26.06.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва щодо квартири АДРЕСА_2 , з підстав, що право власності на неї належить іншій особі.

Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2019.

Попереднім власником квартири вказано ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.04.2019.

Вказане свідоцтво про право власності видано в межах спадкової справи після ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У свідоцтві про право на спадщину від 03.04.2019 вказано, що спадщина в цілому належала ОСОБА_7 , а саме частина на підставі свідоцтва про право власності від 14.04.1998, частини успадкована після чоловіка ОСОБА_5 .

В матеріалах спадкової справи після ОСОБА_7 міститься довідка Відділу обліку проживання фізичних осіб №239 від 15.01.2019, видана ОСОБА_6 , згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 з 06.07.1979 по 05.02.2010, ОСОБА_7 з 06.07.1979 по 27.02.2012 та ОСОБА_6 з 22.01.2010 по 16.08.2012.

Подаючи позов до суду позивач заперечує факт реєстрації місця проживання та фактичне спільне проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження вказаної обставини позивачем долучено копію довідки КЖЄП-36, номер та дату на яких неможливо прочитати, яка адресована нотаріусу, яка знаходиться в нотаріальній справі після ОСОБА_5 та в якій вказано, що на день смерті із ОСОБА_5 ніхто зареєстрованим не був. Також долучено відповідь КП «Владимировський ПНИ» згідно якої ОСОБА_7 перебувала у цьому закладі на державному утриманні з 23.11.2009.

Для з`ясування вказаного питання, на ухвали суду, у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР отримано картки прописки на ОСОБА_5 , згідно якої останній на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Також отримана картка прописки ОСОБА_7 , згідно якої остання була зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 із 06.07.1979 до 13.11.2009.

Згідно отриманих на ухвалу суду відповідей Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, ОСОБА_5 , на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), був зареєстрованим у квартирі один. Окрім того, довідка про склад сім`ї та або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку №239 від 15.01.2019 за адресою: АДРЕСА_1 відділом обліку проживання фізичних осіб управління сфері державної реєстрації департаменту не видавалася.

Згідно отриманої судом відповіді від КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат ДОР» вбачається, що ОСОБА_7 зараховано до вказаного закладу 24.11.2009 та знаходилася на повному державному утриманні до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дані про недієздатність ОСОБА_7 відсутні. Дані, що підтверджують факт реєстрації місця проживання ОСОБА_7 у вказаному закладі відсутні.

Згідно договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 квартира відчужена за 427 520 грн., які сплачено до підписання договору. У п. 9 договору вказано, що придбання квартири вчиняється за згодою дружини покупця ОСОБА_9 .

У нотаріальній справі щодо посвідчення вказаного договору наявний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 02.10.2015.

Також наявна заява ОСОБА_9 за якою, гроші, що будуть витрачені на купівлю квартири є спільною сумісною власністю подружжя, квартира набувається в інтересах сім`ї та буде об`єктом спільної сумісної власності.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За подання позову позивачем сплачено 1 158,49 грн. та два рази по 768,40 грн.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.4). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5).

У постанові Верховного Суду від 22.003.2023 у справі №463/6829/21-ц, міститься висновок за яким, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України.

За приписами ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду від 22.003.2023 у справі №463/6829/21-ц, міститься висновок за яким, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України.

Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У вказаних постановах Велика Палата Верховного суду також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 501/2211/18 від 24.03.2021).

У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За приписами п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін.

У відповідності до ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч.1).

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Викладений висновок сформований у пунктах 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2021 у справі №707/2-1006/2011 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (провадження №14-392цс18), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 05.05.2019 у справі №554/10058/17 (провадження №14-20цс19).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Висновки суду.

Спадкування ОСОБА_6 права власності на частину квартири на яку претендує позивач відбулося після ОСОБА_7 із вказівкою на те, що остання успадкувала її від ОСОБА_5 прийнявши спадщину фактом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Судом встановлено, що довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за однієї адресою на час смерті останнього, яка стала підставою для застосування нотаріусом правил ч.3 ст.1268 ЦК України, не видавалася.

Також судом з`ясовано, що на час відкриття спадщини за ОСОБА_5 , разом із ним ОСОБА_7 зареєстрованою не була.

Доказів фактичного спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 станом на 18.01.2010 не здобуто.

Так само не здобуто доказів належності ОСОБА_7 до категорії осіб, визначених ч.4 ст.1268 ЦК України, що дозволяло б стверджувати про «автоматичне» прийняття нею спадщини.

Відповідно ОСОБА_7 не спадкувала після ОСОБА_5 , тому неправомірним є видача оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_6 в частині частини спірної квартири.

З огляду на наведене, оскільки спадщина вважається належною спадкоємцю з моменту її відкриття, позивач має право заявляти віндикаційну вимогу.

Разом із тим, згідно вимог закону та наведених висновків Верховного Суду віндикаційний позов має бути заявлений до особи, яка є останнім набувачем майна.

Позов заявлено до ОСОБА_3 , проте квартира перебуває у спільній сумісній власності також і дружини останнього - ОСОБА_9 .

Позивач не заявляв клопотань щодо залучення до участі у справі ОСОБА_9 як співвідповідача.

За вказаними висновками Верховного Суду вбачається однозначним, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові.

Є безсумнівним, що ОСОБА_9 не можна позбавити власності у судовому спорі, у якому вона не була відповідачем та не мала можливості захистити себе. При цьому, ОСОБА_9 мала бути залучено до участі у справі у статусі саме співвідповідача, а не у статусі третьої особи.

Суд має зберігати об`єктивність і неупередженість та не міг пропонувати чи натякати позивачу про необхідність залучення конкретного відповідача до участі у справі. Крім того, докази судом були досліджені вже під час розгляду справи по суті.

Відтак, факт не залучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_9 є підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову а відповідачами не заявлено судових витрат, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Тетяна Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Васильєва Ярослава Олександрівна, сьома Дніпровська державна нотаріальна контора м. Дніпра про визнання права власності на нерухоме майно та про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено, підписано та проголошено 24.05.2023.

Суддя: В.І. Цитульський