Справа № 541/2583/23
Номер провадження 2/541/742/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 листопада 2023 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Дністрян О.М.,

при секретарі Докуніній А.С.,

за участю відповідачки та її представника адвоката Сидоренка Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа: Миргородська міська рада в особі служби у справах дітей, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа: Миргородська міська рада в особі служби у справах дітей, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов мотивував тим, що він є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В його будинку раніше з 21 вересня 2017 року проживала відповідачка його колишня невістка ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою його онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з його сином ОСОБА_4 , який на даний час розірваний. З 06 травня 2021 року відповідачка разом зі своєю дочкою виїхали з його будинку та вже не проживають там, що підтверджує актом з вуличного комітету, і жодного разу не з`являлася в будинку. Реєстрація місця проживання формально залишилась, речей та майна відповідачки та її дитини в будинку немає. По причині реєстрації непроживаючої відповідачки він не може отримати житлову субсидію, вимушений платити додаткові кошти за інших зареєстрованих осіб, чим порушуються його права. Просив визнати ОСОБА_2 та її неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , з дати їх вибуття - з 06 травня 2021 року.

Ухвалою суду від 31.07.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

29.08.2023р. підготовче провадження у справі було закрито та призначено розгляд справи по суті.

До початку судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовну заяву підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не визнає, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Так, з 25 лютого 2012 року по 28 січня 2022 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача - ОСОБА_4 , від цього шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 21 вересня 2017 року вона з дочкою були зареєстровані проживаючими в будинку по АДРЕСА_1 , який належить позивачу, отже на законних підставах набули право користування житловим приміщенням будинку та зареєстровані в ньому як члени сім`ї власника будинку. Зазначила, що позивач з дружиною виїхали зі спірного будинку перед їх вселенням та залишили його у занедбаному стані. Для приведення будинку у придатний для проживання стан нею особисто на його ремонт було витрачено 28000 грн., які позивач, як власник будинку, їй не відшкодував. Вона та дочка залишили своє зареєстроване місце проживання не з власної волі, а під примусом колишнього чоловіка - сина позивача, який після розірвання шлюбу створював їм нестерпні умови проживання, що негативно впливало на психологічний стан дитини. При цьому у вказаному будинку залишились речі, які є їх з колишнім чоловіком спільною сумісною власністю, оскільки були придбані під час шлюбу, а саме: кухонний меблевий гарнітур, пральна машина, холодильник, а також деякі господарські речі. На даний час вона позбавлена можливості користуватись житловим приміщенням будинку, оскільки у неї немає ключів від вхідних дверей до нього, тому вона з дочкою тимчасово проживаємо за іншою адресою. При цьому іншого житла, як і взагалі будь- якого нерухомого майна ні у неї ні у дочки у власності немає. Просила відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні відповідачка та її представник адвокат Сидоренко Ю.В. просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також відповідачка зазначила, що зараз у спірному житловому будинку проживає її колишній чоловік, вона повідомляла йому, що хоче проживати з донькою за місцем реєстрації, проте він не дозволив, поводить себе агресивно. Наразі вона з донькою тимчасово проживає у своїх батьків, в одній кімнаті, нерухомого майна у власності немає.

Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що відповідачка є сестрою її чоловіка, а позивач це колишній свекор ОСОБА_6 . Сім`ю Бобирів вона знає 15-16 років. Коли ОСОБА_6 з чоловіком та донькою стали жити окремо в будинку по АДРЕСА_1 , вони до них частіше приїздили, залишались на ніч. Бачили, що в стані алкогольного сп`яніння чоловік ОСОБА_6 поводив себе агресивно, ображав її при дитині, при всіх ганьбив, виганяв з будинку. ОСОБА_6 в будинку зробила ремонт за свої кошти, але виїхала з будинку, тому що там неможливо було жити з її чоловіком. Останній раз, коли ОСОБА_6 виїхала, тому чоловік її виганяв, ображав, казав, що не потрібна. Відповідачка з донькою зараз живе у своїх батьків в маленькій кімнаті.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що знає і позивача, і відповідачку, вона є хрещеною доньки відповідачки ОСОБА_8 . Пояснила, що ОСОБА_6 з чоловіком та донькою жили в будинку по АДРЕСА_1 , переїхали туди десь років десять тому, робили там ремонт. Два роки тому на травневі свята вони до них приїхали в гості на декілька днів. Син позивача чоловік відповідачки під дією алкоголю нецензурно висловлювався на дружину в присутності доньки, агресивно себе поводив, погрожував їй, міг вдарити кулаком в стіну та двері. Ввечері, коли лягали спати, то почули крики, вона забігла в кімнату та побачила, що чоловік ОСОБА_6 сидить на ній зверху, а руки були на її шиї. Вони його вмовляли і він через деякий час її залишив. Вранці ОСОБА_6 зібрала деякі речі собі і дитині, і уїхали та таксі, чоловік у неї забрав ключі від будинку. Її чоловік вів так себе постійно останні декілька років, не контролював себе, коли вживав алкоголь. Він її часто виганяв, казав, що вона йому заважає, дитину доводив до сліз. ОСОБА_6 в будинку робила ремонт за свої кошти, там залишились деякі її речі. Зараз відповідачка з дитиною живе у своїх батьків.

Вислухавши пояснення відповідачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 29.05.1998р., реєстровий № І-2045 (а.с.4).

Крім того, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 є колишньою невісткою та онукою позивача відповідно.

Як вбачається з витягу з домової книги (а.с. 6) та витягів з Реєстру Миргородської територіальної громади (а.с.11,12) - відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 21.09.2017р.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Вищевказані обставини сторонами не оспорюються, визнаються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання особи від 17.07.2023р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з 06.05.2021р. (а.с.7).

Крім того, за приписами статті 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.1, 2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із положеннями ст.ст. 71,72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Як було встановлено в судовому засіданні з показів свідків, відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_3 , не проживають в будинку АДРЕСА_1 , оскільки залишили своє зареєстроване місце проживання не з власної ініціативи, а під примусом колишнього чоловіка відповідачки сина позивача.

Отже, з наведеного слідує, що відповідачка та її неповнолітня дитина не втратили інтересу до спірного житла і її відсутність більше року зумовлена перешкодами зі сторони її чоловіка щодо потрапляння до будинку та проживання у ньому.

Тобто, всупереч приписам чинного законодавства, позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Своєю постановою Велика Палата Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 дійшла до правового висновку, що при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні та поважність причин такої відсутності. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і оскільки позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідачки та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а тому, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,76,141, 206, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , третя особа: Миргородська міська рада в особі служби у справах дітей, як орган опіки та піклування, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Астрахань Росія, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 30 листопада 2023 року.

Суддя: О. М. Дністрян