Постанова

Іменем України

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 454/3130/21

провадження № 61-2803св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області, у складі судді Адамович М. Я., від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я.А., Шандри М.М., від 17 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2 та держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь 1 000 000 грн моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій судді ОСОБА_2 , що спричинили приниження честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року, яким стягнено з нього на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 15 000 грн, ухвалене з порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки таким судовим рішенням його позбавлено доступу до правосуддя.

Вважав, що заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року є завідомо неправосудним, тому що суддя ОСОБА_2 в порушення обов`язків та присяги судді, передбачених статями 54, 55 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статтями 8, 22, 40, 55, 56, 124, 129 Конституції України, не оцінив усі надані позивачем докази, внаслідок чого постановив незаконне рішення.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 02 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року та постановою Верховного Суду від 06 червня

2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до судді Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області

від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2023 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли висновку про необґрунтованості позовних вимог та відсутність передбачених законом підстав для стягнення із держави відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , оскільки саме по собі скасування рішення суду не є підставою для такого відшкодування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 лютого 2023 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У березні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Звертає увагу, що у результаті ухвалення Червоноградським міським судом Львівської області заочного рішення від 20 червня 2017 року у справі

№ 454/3015/15, яким зокрема із нього стягнуто судовий збір в сумі

15 000 грн, йому було спричинено моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, нормальних ділових зв`язків, відносин з оточуючими людьми.

Зазначає, що на підставі положень частини першої статті 1167 ЦК України суди попередніх інстанцій зобов`язані були захистити його права, гарантовані статтею 56 Конституції України, і задовольнити позов з урахуванням наявності постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/3015/15, якою встановлено вину та незаконність дій судді Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2

Також просить вирішити питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням про тлумачення статті 56 Конституції України та конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області

від 20 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року, у справі № 454/3015/15 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна про відшкодування моральної шкоди та стягнуто із позивача на користь Державної судової адміністрації України 15 000 грн судового збору.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі

15 000 грн скасовано, в іншій частині судові рішення залишено без змін.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Отже, якщо особа вважає, що суд допустив порушення або неправильне застосування норм права під час розгляду справи, вона має можливість оскаржити судове рішення до суду апеляційної інстанції, а у встановлених законом випадках - до суду касаційної інстанції, чим ОСОБА_1 і скористався у справі № 454/3015/15.

Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду зокрема у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом (частина одинадцята статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Звертаючись до суду з позовом до держави про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на ухвалення судом першої інстанції у справі № 454/3015/15 незаконного рішення щодо стягнення із нього судового збору в сумі 15 000 грн, яке в подальшому було скасовано Верховним Судом.

Однак саме по собі скасування Верховним Судом у справі № 454/3015/15 заочного рішення Червоноградського міського суду Львівської області

від 20 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області

від 05 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 15 000 грн, не свідчить про наявність передбачених законом підстав для відшкодування йому державою моральної шкоди.

Відомості про встановлення в діях судді, які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, в матеріалах розглядуваної справи відсутні.

У разі, якщо заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 червня 2017 року в частині стягнення судового збору в сумі 15 000 грн було виконано, майнові інтереси ОСОБА_1 захищені процесуальним механізмом повороту виконання (статті 444 ЦПК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність заявлених вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між такою шкодою і діянням відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2022 року в справі № 454/2467/21 за позовом ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Натомість встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до

частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанцій та постанови апеляційного суду - без змін.

Щодо клопотання про звернення до Конституційного Суду України

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням:

- щодо тлумачення статті 56 Конституції України, у зв`язку із необхідністю тлумачення норм Конституції України щодо наявності у нього права на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (суддею Червоноградського міського суду Львівської області) та випадків обмеження такого права;

- щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України

від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

За наслідками розгляду касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень. При цьому колегія суддів не встановила наявність підстав для звернення до Конституційного Суду України з відповідним поданням.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 17 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников