Справа №: 343/1265/23
Провадження №: 2-з/0343/4/23
У Х В А Л А

про забезпечення позову

29 травня 2023 року м. Долина

Суддя Долинського районного суду Івано-Франківської області Монташевич С.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за його позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про визначення частки померлого у праві сумісної власності.

В С Т А Н О В И Л А :

позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати, що частка ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності на: торгове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, кадастовий номер: :01:009:0242, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , житловий будинок по АДРЕСА_2 , транспортні засоби, становила 1/2.

Ухвалою суду від 29.05.2023 відкрито провадження за даним позовом.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить накласти арешт на вищевказані торгове приміщення, земельну ділянку та житловий будинок. Заяву мотивує тим, що вищевказане майно зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 . Остання заперечує його право на частку у майні, яке мав його син у спільній сумісній власності подружжя, та не приховує свій намір відчужити його на користь третіх осіб, хоча питання про розподіл спадщини ще не вирішене. В разі набуття права власності на це майно за іншими особами, виконати рішення по заявленому ним позові буде неможливим, оскільки майно вибуде зі складу спадщини і подальша видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину унеможливиться.

Суд, вивчивши доводи заяви, дійшов до такого висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із положеннями ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач просить накласти арешт на торгове приміщення, земельну ділянку та житловий будинок. Як вказав останній, підвердженням підставності його вимог в цій частині, є докази, які долучені до позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами дійсно виник спір щодо спадкового майна, підтвердженням чого слугують лист нотаріуса про неможливість вчинення нотаріальних дій без правовстановлюючих документів, численні адвокатські запити в різні установи з метою встановлення спадкового майна та клопотання, заявлені суду, в тому числі щодо зобов`язання відповідачки ОСОБА_3 забезпечити безперешкодний доступ до вищевказаних приміщень.

На підтвердження реєстрації права власності саме за відповідачкою ОСОБА_3 на торгове приміщення 39 за адресою: АДРЕСА_2 , позивач долучив Інформацію з Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з яким за ОСОБА_3 15.08.2012 зареєстровано право власності, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право власності б/н, видане на підставі рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 30.05.2012 № 118.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо визначення частки майна померлого у праві спільної сумісної власності, на час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що остання, як власник торгового приміщення, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, а, відтак, таке може не увійти до складу спадкового майна, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, суд враховує, що зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.05.2023, вбачається, що спадкоємцями майна ОСОБА_5 є дружина ОСОБА_3 до 1/4 частки, батько ОСОБА_1 , до 1/2 частки, в т.ч. з врахуванням 1/4 частки у спадщині від якої відмовилась мати ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 до 1/4 частки.

Тому, виходячи з того, що, відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, з огляду на те, що предметом спору є визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності, зважаючи, що позивач може претендувати на 1/4 частку спадкового майна, до складу якого може увійти й торгове приміщення, суд вважає, що арешт слід накласти саме на 1/4 частку такого, що буде співмірним з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких ОСОБА_1 звернувся до суду.

Вказаний вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину торгового приміщення не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки ОСОБА_3 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідачка буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідачки.

Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_3 у вигляді обмеження на відчуження спірного майна здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки його метою є захист прав і свобод позивача. При цьому, не порушуються права відповідачки ОСОБА_3 .

Вирішуючи вимоги в частині накладення арешту на земельну ділянку, яка подарована відповідачці ОСОБА_3 , та житловий будинок, суд звертає увагу на те, що право власності на такий, як вказав позивач, не зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Доказів введення у експлуатацію житлового будинку та набуття на нього відповідачкою ОСОБА_3 правомочностей з розпорядження ним позивачем не надано. Долучені ж до позовної заяви фотосвітлини не є належним доказом набуття житловим будинком статусу об`єкта нерухомості як такого, як і не є підтвердженням, що він знаходиться саме по АДРЕСА_2 .

Позивачем не доведено й обставин, які свідчили б про вчинення відповідачкою ОСОБА_3 дій, спрямованих на реалізацію вказаного майна чи здійснення підготовчих дій з такого, а саме, що вона вживала заходів щодо реєстрації вказаного майна, зверталася до органу опіки та піклування за дозволом про його відчуження, так як в ньому, зі слів позивача, проживає малолітня дитина (його онук), тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Також позивачем не наведено підстав для вжиття щодо вказаного майна саме такого виду забезпечення позову як арешт, як і не обгрунтовано, що саме він та яким чином забезпечить мету, на яку спрямований.

Згідно із п. 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Отже, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 рахується власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , який є нерухомим майном в розумінні ЦК України та може перебувати в обігу, а відповідно може вчиняти будь-які дії з метою його реалізації чи вживає заходи для цього, що може давати підстави позивачу вважати, що право власності на таке майно може бути набуте іншими особами та не увійти до складу спадкового майна.

Тому з огляду на недоведеність необхідності вжиття щодо будинку та земельної ділянки, розташованої під ним, такого заходу забезпечення позову як арешт, суд вважає, що у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на земельну ділянку та житловий будинок слід відмовити.

Таким чином, заява про забезпечення позову ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного ст. 149, 150 ЦПК України, та керуючись ст. 260, 261 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И Л А :

заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на 1/4 частку торгового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано 15.08.2012 за ОСОБА_3 .

У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвалу суду про забезпечення позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП невідомий, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: Монташевич С.М.