Справа № 369/6647/23
Провадження № 2/369/4183/23
РІШЕННЯ

Іменем України

26.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

секретаря судового засідання Смушко К.В.,

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2007 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . Спільне життя не склалось та за рішенням суду шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась фактично проживати з ним. Він займається вихованням дитини, піклується про її здоров`я, духовний, моральний розвиток, створює належні умови для її розвитку. Також вказав, що з урахуванням інтересів дитини, тривалості проживання сина разом з ним, добросовісне виконання ним своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність обставин, які негативно впливали на його виховання та розвиток, вважає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини є законними та обґрунтованими.

Просив суд визначити місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду додатково пояснили, що після припинення спільного проживання, він залишився з сином проживати у будинку. Відповідачка переїхала проживати у м.Вишневе, де орендує квартиру зі значно гіршими умовами. Він повністю займається утриманням сина, відвозить до школи та забирає додому. Працює, має дохід, достатній для повноцінного утриманням дитини. Останнім часом, у них з ОСОБА_3 виникають суперечки щодо проживання дитини з ним. Тому для захисту прав неповнолітньої дитини, збереженням усталеного способу життя дитини, є необхідним визначення місця проживання дитини. Також просили врахувати, що висновок служби у справах дітей подати не можуть, оскільки на час виникнення спору дитині виповнилось 14 років. Просили задоволити позов

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечувала. Суду пояснила, що після розірвання шлюбу між нею та позивачем було досягнута усна домовленість з приводу того, що ОСОБА_5 буде проживати разом з батьком. Вказала, що проживає окремо на квартирі друзів, не має постійного місця роботи, але працює постійно, хоче щоб син проживав з нею. На даний час син зростає, вона його бачить обмежений час. Бажає більше піклуватись про нього та більше проводити часу з ним. Останнім часом, дійсно, у них з позивачем виникають непорозуміння щодо її участі в житті сина. Вважає, що батько обмежує її права. Просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважаючи, що місце проживання дитини слід визначити разом з нею, матір`ю ОСОБА_3 .

Третя особа у судове засідання не з`явилися, повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 22 липня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що складено відповідний актовий запис № 133.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (справа № 381/1836/22).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

З пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_3 навчається в Боярській школі, судом встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилась проживати разом з батьком та вони проживають в будинку в с. Бобриця, Бучанського району, позивачем було створено всі умови для належного проживання, розвитку дитини; на час вирішення справи в суді відповідач висловлює бажаннях забрати дитину до себе та визначити місце проживання дитини з нею.

В судовому засіданні була заслухана думка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив суду, що бажає жити з батьком, оскільки значну частину свого часу батько приділяє йому, має свою власну обладнану кімнату в будинку де проживає разом з батьком, а також батько повністю матеріально його забезпечує та постійно доставляє його до школи та на гуртки.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами те, що після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з батьком та ним створені всі умови для необхідного розвитку дитини, позивач виховує та піклується про її стан здоров`я, фізичний, духовний розвиток.

Пояснення відповідача, що позивач створює перешкоди у спілкування з дитиною, у зв`язку з тим, що дитина весь час проживала з позивачем суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів суду подано не було. Доводи відповідача про влаштування місця проживання для сина разом з нею, суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів надано не було, а відповідач лише обмежилась поясненнями. Вимога відповідача про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_3 задоволення не підлягає, оскільки відповідачем не було подано зустрічного позову до суду та дана вимога не є предметом даного позову.

При вирішенні спору, суд також враховує думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виявив бажання й надалі проживати з батьком ОСОБА_1 .

Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що визначення місця проживання дитини з батьком, не позбавляє права відповідачки, як матір, відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

На переконання суду, а також з огляду на характеристики обох батьків, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини, а також зважаючи на те, що дитина постійно проживає разом з батьком, - місцем проживання дитини на даний час доцільно визначити з його батьком - позивачем у справі.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 110-112, 114, 109, 41, 161, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 200, 258, 206, 263, 265, 268, 354, 430 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Інформація про позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народженняРНОКПП НОМЕР_2 адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення виготовлено 26 травня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ