Справа №461/2840/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову покликається на те, що встановлена банком у договорі кредиту плата за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 42 504 грн. сплачених коштів за нікчемним правочином.
Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року провадження у справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони у справі про судовий розгляд даного позову були повідомлені належним чином.
Відповідачем не подано відзив на позовну заяву протягом строку, встановленого суддею відповідно до ч. 1 ст. 278 ЦПК України.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України до суду не надійшло.
Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.
Згідно п. 1.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 112 000 грн. (сто дванадцять тисяч гривень), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.
Згідно п.1.2. Кредитного договору, Банк надав кредит у день підписання даного Договору строком на 30 місяців до 20 червня 2021 року.
Згідно п. п. 1.3, 1.4 Кредитного договору, за користування кредитом Позичальник сплачував річну змінювану процентну ставку у розмірі 16,99% річних.
Окрім того, згідно п. 1.10. Кредитного договору Банк також встановив, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе:
надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;
надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;
- опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, Позичальник також сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за Кредитним договором ( надалі - «Графік щомісячних платежів»).
Так, згідно колонки 7.4. щомісячних внесків, що наведені у Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача те реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит пункту 6.1. Кредитного договору Банк встановив на постійні основі щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1848 грн. 00 коп. яку згідно п. 2.1., 6.1. Кредитного договору я постійно сплачував банку щомісячними платежами.
Матеріалами справи встановлено, що 19 листопада 2020 року позивач вирішив достроково погасити кредит та сплатилв останній платіж по кредиту у розмірі 36 621 грн. 50 коп., що підтверджується випискою за період з 20.12.2018 по 03.04.2023 року та листом Банку.
Як вбачається з пункту 1.11. Кредитного договору відповідач встановив позивачу на постійній основі на свою користь плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець (відповідач) на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Таким чином, пунктом 1.10 Кредитного договору, фактично Банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Згідно правових висновків, що викладені у Постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у цивільній справі №496/3134/19, Велика Палата дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позичальником та AT «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Крім цього, відповідач сам же і передбачив в пунктах 3.2.1., 3.2.4 Кредитного договору право Позичальника вимагати у Банку кожного місяця безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватись Позичальнику за законом.
Отже, встановлені відповідачем у пунктах 1.1., 1.10., 6.1. Кредитного договору плати за такі дії є нікчемними умовами та суперечать самому ж Кредитному договору.
Таким чином, банк фактично встановив за кожен місяць додаткову плату у Кредитному договорі позивачу за можливе інформування про сплачені позивачем платежі та про суму майбутніх платежів по кредиту, що є відображені у п.6.1. Кредитного договору та назвав це як «плата за обслуговування кредитної заборгованості», що не відповідає змісту послуг, оскільки такі дії Банку не є обслуговуванням кредиту (послугою) в розумінні ст. ст. 1,8 Закону України «Про споживче кредитування», а лише являється окремим елементом надання інформації (інформування) по кредиту за запитом позичальника в розумінні частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»,
У свою чергу, позивач в період дії кредитного договору взагалі ніколи не звертався зі запитами до банку, а останній ніколи не направляв інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, а отже банк не здійснював надання жодної інформації, за яку встановив плату.
Крім того, сам розмір указаної оплати є непропорційною визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг.
Також зазначення в кредитному договорі плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) одночасно як «процентного платежу» і як «платежу за додаткові та супутні послуги» не відповідає принципу правової визначеності щодо конкретного платежу, його правової природи та дійсного призначення, а, отже, і щодо предмета договору.
Таким чином, положення пунктів, 1.1., 1.10., 6.1. Кредитного договору, укладеного між позивачем та AT «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними.
Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно ч. 5 ст.216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
У свою чергу, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту у подібному випадку є застосування наслідків виконання нікчемного правочину, а саме стягнення (повернення) коштів, що були сплачені по такому правочину.
У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 вказано, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Як вбачається з виписки банку за період з 20.12.2018 по 03.04.2023 року Позивачем було сплачено 26 платежів по кредиту на загальну 180 125 грн. 26 коп., з яких 42 504 грн. відповідач зарахував в рахунок погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.
Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позивачем та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Щодо позовної давності.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Таким чином, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється.
Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. (відповідна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).
Як було встановлено судом, позичальник здійснював погашення заборгованості за кредитом, тобто вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу та обов`язку в частині сплати тіла та процентів по кредиту, чим неодноразово переривав строк позовної давності в розумінні ч.1 ст.264 ЦК України.
Матеріалами справи встановлено, що 19 листопада 2020 позивач сплатив останній платіж по кредиту у розмірі 36 621 грн. 50 коп.
Отже, відповідно до ч.1, 3 ст.264 та ст.257, ч.1 ст.253 ЦК України, право на подання позову про захист прав споживачів та повернення безпідставно отриманих коштів у позивача існує до 19 листопада 2023 року, тобто впродовж трьох років після сплати останнього платежу.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору,відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263 -265, 351-355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 207, 215, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про споживче кредитування», суд , -
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ДСА України судовий збір у сумі 1 073,6 грн.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Р.Волоско