Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 595/180/22

провадження № 61-1363св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Костів О. З., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позову

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, щовона з 22 липня 1989 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року. У період шлюбу сторони набули майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 182,8 кв. м, житловою площею 107,1 кв. м, яка набута на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року серії НОМЕР_1 . Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року № 22445823 серії ССО № 233302, виданого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», власником вказаної квартири є ОСОБА_2 , форма власності - приватна, частка власності - 1/1. Оскільки ця квартира набута під час перебування сторін у шлюбі, на неї поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтвом про права власності на нерухоме майно вказаний як єдиний власник квартири і вважає нерухомість лише своєю особистою приватною власністю, тому захистити своє право власності на майно позивачка може лише в судовому порядку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бучацький районний суд Тернопільської області рішенням від 17 червня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира набута відповідачем у порядку приватизації, тому є його особистою власністю та поділу не підлягає.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Тернопільський апеляційний суд постановою від 24 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали від 03 листопада 2022 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за розгляд цієї справи у розмірі 24 695,80 грн компенсував їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доказів набуття відповідачем права власності на спірну квартиру в порядку приватизації не надано, тому ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 23 січня 2023 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Збудований будинок АДРЕСА_3 був прийнятий до комунальної власність, після чого рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року відповідачу видано ордер на квартиру АДРЕСА_4 у відомчому житловому будинку для працівників прокуратури Бучацького району. Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 22 грудня 2008 року № 643 йому видано свідоцтво про право власності на цю квартиру. Спірну квартиру він отримав у процесі приватизації згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», іншого способу отримати квартиру у відомчому будинку не існувало.

Отже, відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 СК України спірна квартира є його особистою власністю, тому не підлягає поділу, хоча і набута ним під час шлюбу шляхом безоплатного надання її у власність з відомчого житлового фонду, оскільки він на час її отримання пропрацював в органах прокуратури більше ніж 16 років.

Апеляційний суд ухвалив рішення на підставі недопустимих доказів, оскільки позивач не надала жодного доказу того, що спірна квартира була придбана в шлюбі, і, як наслідок, безпідставно застосував встановлену статтею 60 СК України презумпцію права спільної сумісної власності.

18 квітня 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивований тим, що апеляційний суд надав належну оцінку наданим у справі доказам, та дійшов обґрунтованого висновку, що Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункт 4 статті 57 СК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

ОСОБА_2 є кваліфікованим фахівцем у галузі права, клопотання про допит свідка ОСОБА_3 і долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, у долученні яких відмовив апеляційний суд, у суді першої інстанції не заявляв, поважність причин неподання таких доказів в суді першої інстанції не навів, тому апеляційний суд не мав підстав поновлювати відповідачу строк для подання доказів і приймати їх для дослідження в суді на стадії апеляційного перегляду рішення.

Спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, статтею 60 СК України встановлена презумпція права спільної сумісної власності щодо будь-якого майна, набутого в період шлюбу. Відповідач не надав належних доказів, які посвідчили б, що спірна квартира була отримана ним в порядку приватизації. Навпаки, наявні у справі документи спростовують таке твердження.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 квітня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 липня 1989 року між сторонами у справі укладено шлюб, який розірвано рішенням Бучацького районного суду від 27 квітня 2021 року.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року № 460 «Про видачу працівникам прокуратури та ТзОВ «Ястрем» ордерів на квартири у відомчому житловому будинку на АДРЕСА_3 » ОСОБА_2 , слідчому прокуратури Бучацького району вирішено видати ордер на квартиру АДРЕСА_2 , на 6-кімнатну квартиру АДРЕСА_4 на 3 та 4 поверсі, житловою площею 120,2 кв. м.

28 вересня 2008 року виконавчий комітет Бучацької міської ради видав ордер № 5 на ім`я ОСОБА_2 , сім`я якого складається з трьох осіб (його, дружини ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_4 ) на право зайняття квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Бучацької міської ради від 22 грудня 2008 року № 643 вирішено оформити право власності на квартири в будинку на АДРЕСА_3 , в тому числі, за ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 . На підставі свідоцтва проведено реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом, виданим начальником БТІ.

Із податкового повідомлення-рішення та квитанції № 84 від 26 серпня 2021 року відомо, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 нараховано земельний податок, який ним сплачено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом наведених норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Практика застосування норм матеріального права при визнанні особистою приватною власністю дружини, чоловіка житла, набутого за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є усталеною.

Виключенням з цього правила, щодо особистої приватної власності приватизованого майна був період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно (період дії змін до статті 57 СК України).

Оскільки спірна квартира набута відповідачем 22 грудня 2008 року, тому в разі встановлення підстави набуття у власність - її приватизація, ця квартира буде вважатися особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 .

Отже, правовим питанням, яке мав би вирішити суд апеляційної інстанції є встановлення підстави набуття у власність цієї квартири, зокрема в порядку приватизації державного житлового фонду, або з інших підстав, без чого неможливо дійти обґрунтованого висновку щодо правового статусу квартири як спільно набутої чи особистої власності.

Проте, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про набуття відповідачем спірної квартири у порядку приватизації та застосовуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на цю квартиру, апеляційний суд не встановив джерело її набуття. Зазначаючи, що у рішенні виконавчого комітету Бучацької міської ради від 22 грудня 2008 року № 643 не зазначено про передання квартири з державної у приватну форму власності, апеляційний суд залишив поза увагою та не надав жодної правової оцінки рішенню виконавчого комітету Бучацької міської ради від 25 вересня 2008 року № 460 «Про видачу працівникам прокуратури та ТзОВ «Ястрем» ордерів на квартири у відомчому житловому будинку на АДРЕСА_3 », на підставі якого ордер на спірну квартиру було видано слідчому прокуратури Бучацького району Ковальчину М. Я. на підставі підпункту 8 пункту б статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» в чинній на той час редакції (видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій), в результаті чого дійшов передчасних висновків про задоволення позовних вимог.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов