ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3091/23 Справа № 201/6472/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на частину майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні,

-за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

08.07.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на частину майна.

В обґрунтування позовних вимог, які в подальшому було уточнено, позивач посилався на те, що хоча між сторонами шлюб і було розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015 р., вони ще принаймні до травня 2020 р. проживали однією сім`єю в одній квартирі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, разом виховували доньку. Саме з цих підстав він вважає, що квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 29.06.2017 р., є спільною сумісною власністю, хоча право власності зареєстровано на цю квартиру тільки на ім`я ОСОБА_2 . Так само, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач вважав і придбаний 12.06.2019 р. автомобіль TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску, право власності на який також було зареєстровано тільки на ім`я ОСОБА_2 . Позивач стверджував, що мав власні грошові кошти, щоб приймати участь у придбанні спірної квартири 29.06.2017 р., оскільки 29.05.2012 р. було продано квартиру (на ж/м Тополя-3 у м. Дніпрі) за 325 000 грн., крім того, він 28.05.2013 р. зняв депозит в «А-Банку» у розмірі 25 101 грн.97коп.

Позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладення шлюбу на час придбання квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі продажу від 29.06.2017р. та автомобіля TOYOTA, модель RAV4, тип загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,2007р. випуску, який придбано 12.06.2019р. Також позивач просив визнати, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а саме визнати за позивачем та відповідачкою право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля TOYOTA, модель RAV4, тип загальний легковий - загальний універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2007р. випуску у розмірі 140 704 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року задоволенні позовних вимог по первісному позову та зустрічному позову було відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Від позивача надійшла апеляційна скарга в якій ставиться питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, поділ майна та визнання права власності на частину майна та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги покази свідків з боку позивача, проте, покази свідка з боку відповідачки прийняв. Вважає, що відповідачка не довела належними доказами, що з 2019 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 .

Також вважає, що надані фотографії та страховий сертифікат до Туристичного ваучеру є доказами сумісного відпочинку та проживання, проте суд не взяв їх до уваги.

Зазначає, що суд не надав оцінку письмовим доказам, а саме: Акту про проживання від 20.05.2020 року, доказам про покупку міжкімнатних дверей, меблів позивачем та письмового доказу про страхування цивільної відповідальності автомобіля TOYOTA, модель RAV4, 2007 року випуску.

Крім того, позивач вважає, що відповідачка не підтвердила належними доказами наявність додаткових коштів на придбання квартири та автомобілю. Звертає увагу на той факт, що вартість 2-кімнатної квартири, яку було продано у 2017 році за адресою: АДРЕСА_2 , значно нижча за вартість 3-кімнатної квартири, придбаної сторонами за адресою: АДРЕСА_3 .

Апелянт зазначив, що сплачував комунальні послуги практично за весь період спільного проживання, відкрив рахунок і дав у користування картку відповідачці.

Звертає увагу, що суд при ухваленні рішення не врахував, що позивач зняв свій депозит від покупки квартири в сумі 25 101,97 коп., не в гривнях, а в умовних одиницях.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

16 травня 2023 року на адресу апеляційного суду від представника відповідачки ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування відзиву зазначив, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не

навели конкретну інформацію щодо характеру відносин між позивачем та відповідачкою, що не дає змогу встановити, що вони мали характер шлюбних.

Крім того, наявність спільних фотографій також не підтверджує факту спільного проживання сторін та ведення ними ведення господарства.

Між тим, представник зазначив, що оскільки у позивача не було власного житла, відповідачка дозволила йому деякий час пожити у неї в квартирі, виділивши йому одну кімнату, в яку він поставив двері та купив диван за свій рахунок. Втім, це також не є підтвердженням ведення спільного господарства та наявності шлюбних відносин.

Щодо сплати комунальних послуг представник зазначив, що кошти, з яких сплачувались комунальні послуги, були коштами, які позивач сплачував відповідачці як аліменти на дитину.

Щодо договору страхування від 11.04.2020 року, на який посилається позивач, представник зазначив, що відповідачка взагалі не знала про існування даного договору, а сам від був укладений перед подачею позивачем позову для суду, для отримання фіктивного доказу існування шлюбних відносин. Проте, позивач не був власником зазначеного автомобіля та не був його користувачем, про що сам зазначав в апеляційній скарзі. Тобто, договір не породжував ніяких правових наслідків, оскільки був укладений неналежною особою.

Крім того, як вбачається із податкових накладних позивача, його місячний дохід був не набагато інше, ніж дохід заробітна плата відповідачки.

Що стосується покупки квартири, представник відповідачки зауважив, що спірну квартиру відповідачка придбала 29 червня 2017 року за кошти, отримані у квітні 2017 року від продажу нею квартири, яку вона отримана у 2007 році в подарунок від батька.

Також і на покупку автомобіля відповідачка витратила власні кошти, про що у матеріалах справи містяться відповідні докази.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Відповідачка-позивачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Носик Б.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили взяти до уваги письмові заперечення та наполягала на тому, що сторони разом не жили та мали окремий бюджет.

Інші сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (т.3 а.с.44-47), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються

фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2002 р. (а.с. № 31 т. № 1). Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_8 (а.с. № 54 т. № 1).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2015р. у справі № 200/781/15-ц. Рішення суду набрало законної сили 04.07.2015р. В мотивувальній частині рішення суду зазначено, що судом встановлено, що подружжя з липня 2010 р. втратило взаєморозуміння та повагу один до одного, спільне господарство не ведуть, сім,я фактично розпалася (а.с. № 31 т. № 1).

Позивач ОСОБА_1 стверджував, що після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_2 фактично не припинили шлюбні відносини, як чоловік та жінка, проживали без реєстрації шлюбу разом, вели господарство, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду наступні докази: Акт про проживання від 20.05.2020р. (а.с. № 47 т. № 1), складений ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю в кв. АДРЕСА_1 з 29.16.2017р. та по день складання Акту; квитанції про оплату комунальних послуг; спільні фотографії позивача та відповідачки. Також в судовому засіданні 06.12.2022р. були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .

Суд зазначив, що ОСОБА_10 взагалі не була заявлена позивачем як свідок (а.с. № 61 т. № 1), а від допиту в якості свідка ОСОБА_12 представник позивача відмовився під час судового засідання 06.12.2022р. (а.с. № 217 т. № 2, дія № 99).

Із наданих квитанцій про оплату комунальних послуг, вбачається, що вказані квитанції були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_2 (а.с. № 189- 241 т. № 1).

Також позивачем було надано спільні фотографії, які на думку позивача, є підтвердженням факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу у період після розірвання шлюбу, а саме станом на 29.06.2017р. (дату придбання квартири) та станом на 12.06.2019 р. (дату придбання автомобіля) (а.с. № 166-188 т. № 1, а.с. № 113-126 т. № 2).

Допитана 06.12.2022р. в якості свідка (зі сторони відповідачки) ОСОБА_13 підтвердила той факт, що після 2015р. бачила позивача в квартирі відповідачки декілька разів, при тому, що бувала у ОСОБА_14 коли раз на місяць, коли раз на півроку, втім, зазвичай, ОСОБА_15 там не було.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана 29.06.2017р. за договором купівлі - продажу, укладеним між ОСОБА_2 (з однієї сторони) та ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (з іншої) (а.с. № 15-16 т. № 1).

Вказана квартира, як вказав суд, була придбана відповідачкою за кошти, які були отримані нею від продажу 21.04.2017р. (тобто за 2 місяца до придбання спірної квартири) її власної квартири АДРЕСА_4 , в свій час подарованої її батьком за договором дарування від 16.05.2007р. (а.с. № 99-100 т. № 1).

Крім того, відповідачка до матеріалів справи долучила довідку від 13.08.2020р. з АТ КБ «ПриватБанк», яка підтверджує користування банківським сейфом з 21.04.2017р. (станом на 19.07.2017р. договір було розірвано) та заяву на видачу готівки від 21.04.2017р. (а.с. № 102, 103 т. № 1).

В додатку до позову ОСОБА_1 зазначав, що долучає, як копію договору купівлі-продажу від 29.06.2017р., так і копю договору купівлі-продажу від 29.05.2012р., втім, до позову долучив 2 копії примірників договору купівлі-продажу від 29.06.2017р. (а.с. № 7, 15-16, 48-51 т.№1), тобто в матеріали справи позивач не надав взагалі доказ продажу своєї (чи матері) нерухомості за договором купівлі-продажу від 29.05.2012р.

На відсутність копії договору купівлі-продажу від 29.05.2012р. у додатках до основного позову ОСОБА_1 звертала увагу і відповідачка по тексту відзиву на позов (а.с. № 92 т. № 1).

Позивач ОСОБА_1 надав декларації за 2015р.-2019 р.з яких вбачається, що він, як ФОП, зазначав максимально можливу суму доходу, а саме 900 000грн. (а.с № 127-136 т. № 2).

Матеріалами справи підтверджено, що на ім`я ОСОБА_2 12.06.2019р. придбано автомобіль TOYOTA, модель RAV4, 2007р. випуску (а.с. № 29 т. № 1).

Стосовно продажу 29.05.2012р. ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_5 , суд зазначив, що такого копії цього договору позивач в матеріали справи не надав.

Відповідачка зазначила, що для придбання автомобіля були використані її власні кошти, в травні 2019р. вона зняла в АТ КБ «ПриватБанк» 2 000 евро (відповідачка володіла декількома депозитними рахунками а.с.№ 104 т.№1).

Також, судом першої інстанції було встановлено, що станом на травень 2019р. відповідачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 .

Факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з 2019р. підтвердив і допитаний свідок (зі сторони відповідачки) - ОСОБА_4 .

Із показів допитаних судом 06.12.2022р. свідків зі сторони позивача - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 стосовно тих обставин, що ОСОБА_15 та ОСОБА_14 після розірвання шлюбу ще до 2020р. проживали разом, свідки повідомили, що на дату розгляду справи дружні стосунки у них тільки з ОСОБА_15 , а з ОСОБА_14 вони зіпсовані, в тому числі через їх згоду давати свідчення в суді.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що після розірвання шлюбу і до моменту придбання автомобіля (це крайня угода 2019р.), сторони по справі не проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, отже відсутні підставі не тільки для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а і для задоволення інших його позовних вимог.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійсненні подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, як на підставу своїх позовних вимог щодо встановлення факту проживання, позивач посилався на Акт про проживання від 20.05.2020 р., складений ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в якому вказано, що сторони проживали однією сім`єю в кв. АДРЕСА_1 з 29.16.2017р. та по день складання Акту (а.с. № 47 т. № 1).

Втім, Акт не містить жодних відомостей, на підставі яких, особами, що його підписали, встановлено обставини, викладені в цьому Акті, зокрема, в чому саме полягало проживання однією сім`єю.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_10 взагалі не була заявлена позивачем як свідок (а.с. № 61 т. № 1), а від допиту в якості свідка ОСОБА_12 представник позивача відмовився під час судового засідання 06.12.2022р. (а.с. № 217 т. № 2, дія № 99).

Таким чином, колегія суддів критично ставиться до Акту про проживання від 20.05.2020 р. та не приймає його в якості належного та допустимого доказу.

Покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 не дають змогу встановити, що характер відносин позивача та відповідачки мав ознаки шлюбних відносин.

Щодо доводу апелянта про сплату ним комунальних послуг, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, квитанції про сплату комунальних послуг були оплачені з карткового рахунку НОМЕР_2 (а.с. № 189- 241 т. № 1). Гроші на цю картку перераховував позивач.

Втім, зазначена картка знаходилась в розпорядженні ОСОБА_2 , і саме вона здійснювала оплату комунальних послуг. Як було встановлено судом першої інстанції та зазначено представником відповідачки у відзиві на апеляційну скаргу, ці гроші мали характер матеріальної допомоги на утримання дитини, яка, окрім іншого, частково використовувалась і на оплату комунальних послуг, проте, ці кошти не були частиною спільного з позивачем бюджету, як він вказував у своїх поясненнях.

Щодо договору страхування від 11.04.2020 року, на який посилається позивач, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.4. ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач не був власником зазначеного автомобіля та не був його користувачем. Тобто, договір не породжував ніяких правових наслідків, оскільки був укладений неналежною особою. Крім того, вказаний договір не підтверджує факт сумісного проживання сторін по справі.

Посилання апелянта на письмові докази щодо придбання дверей та меблів суд не приймає до уваги у зв`язку з їх відсутністю у матеріалах справи.

Також як на підтвердження своїх позовних вимог, позивач у якості доказів надав сумісні фотографії з відповідачкою та страховий сертифікат до Туристичного ваучеру, що на думку позивача є доказами сумісного відпочинку та проживання. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначив, що проти зазначених доказів відповідачка не заперечувала, втім, суд не прийняв їх до уваги.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як було зазначено у постанові Верховного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Враховуючи викладене, позивач не довів належними та допустимими доказами факт сумісного проживання з відповідачкою, як чоловіка та дружини.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, поділ автомобіля шляхом припинення права спільної сумісної власності на автомобіль та відшкодування вартості частки у спільному майні, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 03 липня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в справі №554/8023/15 зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2017р. ОСОБА_2 продала свою власну квартиру АДРЕСА_4 , в свій час подарованої її батьком за договором дарування від 16.05.2007р. за 666 998, 79 грн (а.с. № 99-100 т. № 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2017р. ОСОБА_2 придбала спірну квартиру АДРЕСА_1 за 150 104,00 грн. (а.с. № 105-106 т. № 1).

Відповідачка до матеріалів справи долучила також довідку від 13.08.2020р. з АТ КБ «ПриватБанк», яка підтверджує користування банківським сейфом з 21.04.2017р. (станом на 19.07.2017р. договір було розірвано) та заяву на видачу готівки від 21.04.2017р. (а.с. № 102, 103 т. № 1).

Тобто, ОСОБА_2 придбала спірну квартиру лише через два місяці після продажу своєї власної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджує те, що спірна квартира була придбана саме за власні кошти відповідачки.

Суд звертає увагу на той факт, що квартира позивачкою була продана за 666 998, 79 грн. (21.04.2017р.,), а придбана квартира за 150 104,00 грн. (29.06.2017р.), тобто після придбання спірної квартири у неї залишилась значна сума коштів.

На цій підставі суд не бере до уваги довід апелянта про те, що відповідачка не підтвердила належними доказами наявність додаткових коштів на придбання квартири та автомобілю. Ці твердження позивача підтверджують лише факт його необізнаності у фінансових справах відповідачки та те, що він жодним чином не був причетний до угоди по придбанню оспорюваної квартири.

Суд також не приймає доводи позивача ОСОБА_1 про те, що для придбання спірної квартири були використані кошти від продажу квартири АДРЕСА_5 , оскільки ця квартира, по-перше, зі слів ОСОБА_1 , була продана 29.05.2012 р., тобто за п`ять років до придбання спірної квартири, а по-друге, матеріали справи не містять доказів продажу ОСОБА_1 (чи його матері) нерухомості за договором купівлі-продажу від 29.05.2012 р., що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що для придбання спірної квартири були також використані кошти, які він отримав після розірвання договору депозиту 28.05.2013р. та які ним було знято з депозиту за чотири роки до придбання спірної квартири суд також не приймає до уваги так само, як і декларації позивача за 2015р.-2019р. він, як ФОП, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу, на підтвердження того, що саме ці кошти було витрачено на придбання оспорюваної квартири.

Суд також не приймає до уваги довід апелянта відносно того, відповідачка не підтвердила належними доказами наявність коштів на придбання автомобілю.

Як вже було встановлено судом, відповідачка продала свою власну квартиру АДРЕСА_4 , в свій час подарованої її батьком за договором дарування від 16.05.2007р. за 666 998, 79 грн та згідно договору купівлі-продажу квартири від 29.06.2017р. придбала квартиру АДРЕСА_1 за 150 104,00 грн. З чого вбачається, що у відповідачки залишилась значна сума коштів після завершення всіх угод, тому зазначені нею власні кошти на покупку автомобіля TOYOTA, модель RAV4, 2007 р. сумнівів у суду не викликають.

В той час, матеріали справи не містять ані розписок, якими підтверджено факт отримання відповідачкою грошових коштів від позивача, ані будь-яких інших доказів, які підтверджують участь позивача у придбанні автомобілю TOYOTA, модель RAV4, 2007р.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з приводу того, що станом на травень 2019 р. відповідачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , отже спільне набуття майна з колишнім чоловіком станом на травень 2019р. було не можливе.

Як було зазначено у постанові ВС України від 07.04.2021 року у справі № 360/2676/17 відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося, що спірне майно набуто сторонами за їхні спільні кошти або спільною працею.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційних скарг не вбачається.

До суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про стягнення в ОСОБА_1 витрат на правничу професійну допомогу у розмірі 16 000 гривень. В судовому засіданні представник відповідачки-позивачки на питання суду, яка робота їм була виконана, пояснив, що в цю суму входить робота по підготовці відзиву на апеляційну скаргу та участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції. Оцінивши

Об`єм виконаної представником роботи, апеляційний суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню частково у розмірі 5 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Повне судове рішення виготовлено 30 травня 2023 року та долучено до матеріалів цивільної справи.

Судді: