КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року місто Київ

справа № 369/6838/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила:

визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2 .

В мотивування вимог посилалася на те, що з 29 грудня 2012 року вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що на теперішній час дочка ОСОБА_4 зареєстрована разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира належить їй на праві власності.

Зазначала, що дочка відвідує 1-А клас середньої загальноосвітньої школи №253 Святошинського району міста Києва, відвідує додаткові заняття з англійської мови та музики, малювання та пілатесу, разом з нею неодноразово перебувала у сімейному музично-терапевтичному таборі «Ділі-ділі», що підтверджується довідкою від 11 травня 2021 року.

Позивач посилалася на те, що вона самостійно сплачує усі витрати, пов`язані як з утриманням, відпочинком, доглядом так і з вихованням дитини.

Вказувала, що крім сплати аліментів, відповідач жодним чином матеріально не допомагає дитині.

Позивач зазначала, що вона як мати, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дочку, створення для останньоїналежних соціально побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров'я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з нею.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2 за адресою:АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позивних вимог і ухвалив рішення - визначити місця проживання дитини ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , однак не звернув увагу, що в позовній заяві позивачем такої вимоги зазначено не було.

Вказував, що дочка зареєстрована разом з матір'ю ОСОБА_2 за іншою адресою і суд не надав цьому факту оцінки. Позивач ОСОБА_5 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначав, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані ним докази та ігнорував означені юридичні факти.

Посилався на те, що факти викладені у позовній заяві щодо викрадення ним доньки ОСОБА_3 , добровільного невиконання ним рішення суду про стягнення аліментів є неправдивими.

Вказував, що 13 липня 2022 року, він як відповідач був відсутній у судовому засіданні, але суддя Ковальчук Л.M., ігноруючи його клопотання, позбавляючи його можливості надати докази по суті справи до закінчення підготовчого засідання, у його відсутність, винесла ухвалу про перехід до розгляду справи по суті, таким чином порушила його права як відповідача у змагальному процесі.

Зазначав, що у відзиві на позов ним були заявлені свідки, які мали намір підтвердити його ставлення до доньки та його причетність до виконання своїх батьківських прав та обов`язків, однак суд у його відсутність відхилив клопотання щодо допиту свідків.

Посилався на те, що ним були заявлені вимоги щодо особистої присутності та надання пояснень суду під присягою представника Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, але суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання.

Вказував, що у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації зазначається, що дитина ОСОБА_3 виявила бажання жити разом з матір`ю, але йому дочка у приватній розмові повідомила про те, що з нею на цю тему розмов не було.

Зазначав, що у рішенні вказано, що під час батьківських сварок дитина отримала психологічну травму та була змушена відвідувати відповідних лікарів, але в матеріалах справи жодною довідкою, як належним доказом, цей факт не підтверджується.

21 серпня 2023 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач у судовому засіданні апеляційного суду просив вирішити спір, враховуючи позицію дитини.

Позивач та її представник проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Направила заяву, в якій просила розглядати справу у відсутність її представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає разом з матір'ю, остання має можливість забезпечувати нормальний всебічний розвиток дочки та виходячи із інтересів дитини, суд прийшов до висновку, що слід визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2016 року.

Від даного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року у справі №761/19046/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 18 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У вказаному рішенні судом було встановлено, що сторони разом не проживають, а малолітня дитина проживає із ОСОБА_6 та перебуває на її утриманні.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року у справі №761/1312/19 змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року в справі №761/19046/16-ц, що стягуються у твердій грошовій сумі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з 1000 грн. на 1/4 частину від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно листа Токмацького міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м.Дніпро) від 18 вересня 2020 року №35111/18.16 на дату відкриття виконавчого провадження АСВП НОМЕР_3 - 11 вересня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 по аліментам відсутня, оскільки аліменти сплачувались боржником у попередньому виконавчому провадженні. Боржник продовжує працювати в ДП «Електронмаш». Кошти стягнуті в рахунок аліментів зараховуються на депозитний рахунок відділу та перераховуються стягувачу.

З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Дочка сторін проживає разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ОСББ «Петрицького 21А» від 11 травня 2021 року 309/21.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №759/5806/20 у порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 30 листопада 2021 року ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем.

Згідно з довідкою від 24 вересня 2021 року №451948, виданою «Київською міською наркологічною лікарнею «Соціотерапія», за даними облікової документації ОСОБА_2 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

З довідки МВС України №190-06092016/23031 вбачається, що ОСОБА_1 станом на 06 жовтня 2016 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Відповідно до висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 жовтня 2021 року №107-40/5709 щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , орган опіки та піклування рекомендуваввизначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю ОСОБА_2 .

При цьому, у даному висновку зазначено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Умови проживання малолітньої ОСОБА_4 створені належним чином. Дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання, про що працівники служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації склали відповідний акт від 22 вересня 2021 року. Зі слів малолітньої ОСОБА_3 вона бажає проживати з мамою. Зі своїм батьком, громадянином ОСОБА_1 , вона бачиться і мати не перешкоджає їй у цьому. За інформацією комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Святошинського району м. Києва від 18серпня 2021 року №90, малолітня ОСОБА_3 , 2013 року народження, до медичного закладу зверталась у супроводі матері. Рекомендації лікарів щодо лікування та вчасного забезпечення лікарськими засобами виконуються належним чином. Згідно з інформацією, наданою навчальним закладом №253Святошинського району міста Києва від 19серпня 2021року №241, малолітня ОСОБА_3 навчається в школі з 01вересня 2020 року. Вихованням малолітньої займається мати, громадянка ОСОБА_2 , яка приводить та забирає дитину зі школи. Мати завжди цікавиться навчанням, успіхами та поведінкою дочки. Батько, громадянин ОСОБА_1 жодного разу не спілкувався з вчителями щодо навчання та успіхів дочки. Відповідно до інформації Святошинського районного в місті Києві центру соціальних служб від 06 вересня 2021 року№498/09 родина перебуває у складних життєвих обставинах, чинниками яких є конфлікт між дорослими членами сім'ї з приводу виховання малолітньої дитини. Мати, ОСОБА_2 здатна забезпечувати потреби та виконувати обов'язки щодо виховання та догляду за дитиною, вона має достатній батьківський потенціал. Громадянинові ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_3 надіслано запрошення до служби у справах дітей та сім'ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, але лист повернувся. Батько дитини у телефонній розмові з працівниками служби у справах дітей та сім'ї повідомив, що не проживає за вказаною адресою. Громадянин ОСОБА_1 відмовився повідомляти адресу свого проживання. Він зазначив, що надасть пояснення стосовно питання визначення місця проживання малолітньої дочки після консультації з адвокатом, але не надав. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини громадянка ОСОБА_2 повідомила, що були випадки, коли громадянин ОСОБА_1 без її відома відвозив малолітню дочку до своїх родичів у Запорізьку область і залишав її там на місяць (а.с.114-116).

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно з ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції (995-004) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07 серпня 1996 року, п.78).

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку.

У судовому засіданні Київського апеляційного суду малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в присутності психолога середньої загальноосвітньої шкоди №253 ОСОБА_7 висловила свою думку з приводу з ким із батьків вона бажає проживати.

Малолітня ОСОБА_3 пояснила, що вона проживає з матір'ю та висловила своє бажання проживати далі з матір'ю - ОСОБА_2 .

При цьому, ОСОБА_4 вказувала, що вона хоче спілкуватися з батьком ОСОБА_1 , проводити з ним час, оскільки у них нормальні відносини і батько до неї гарно ставиться, забирає її на вихідні. Зазначала, що вона любить і тата і маму. Вказувала, що мама не забороняє їй спілкуватися з татом.

Психолог середньої загальноосвітньої шкоди №253 ОСОБА_7 пояснила, що при спілкуванні з ОСОБА_4 вбачається, що дитина має контакт як з матір'ю, так і з батьком. Впливу на дитину з боку когось з батьків не вбачається.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що сторони проживають окремо, дитина проживає з неюза адресою: АДРЕСА_2 . Воназабезпечує дочку всім необхідним, піклується про неї.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував, що дочка проживає з позивачем, однак він з дитиною також проводить час.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані ним докази, ігнорував означені ним юридичні факти, відмовив у задоволенні його клопотання про допит свідків, які мали намір підтвердити його ставлення до доньки та його причетність до виконання своїх батьківських прав та обов`язків, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, врахувавши рівні права обох батьків та, в першу чергу інтереси дитини, вірно визначив місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір'ю.

При цьому, визначення проживання дитини з позивачем не може розцінюватися як її розлучення з батьком, який має такі ж права що і мати, а відтак, маючи бажання, може займатися вихованням та розвитком дочки на рівні з позивачем.

Батько дитини у разі визначення місця проживання малолітньої з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з нею, турботі та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що при визначенні місця проживання дитинипершочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченнюїї інтересів в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

При визначенні місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_3 тривалий час проживає спільно з матір'ю, яка здійснює належний догляд за нею, турбується про дочку, забезпечує її розвиток і виховання те, що дитина вже має своє оточення, забезпечена всім необхідним та має належні умови проживання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що саме мати забезпечить кращі інтереси дитини з метою реалізації її прав на освіту, всебічний розвиток, здоров'я, виховання в оточенні любові і поваги.

А відтак, колегія суддів погоджується, з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням інтересів малолітньої дитини та забезпечення надалі можливості її всебічного морального, духовного, культурного, фізичного та психічного розвитку, місце проживання ОСОБА_3 необхідно визначити з матір'ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини.

При розгляді справи жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі позивних вимог і ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , однак не звернув увагу, що в позовній заяві позивачем такої вимоги зазначено не було, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначення у рішенні адреси за якою визначено місце проживання дитини з матір'ю ОСОБА_2 не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що дочка зареєстрована разом з матір'ю ОСОБА_2 за іншою адресою і суд не надав цьому факту оцінки, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки реєстрація місця проживання за іншою адресою, ніж адресою, де проживає особа не впливає на вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Щодо посилання відповідача на те, що ОСОБА_2 , на його питання стосовно суми доходу, чітко відповіла, що після початку повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року вона взагалі не має заробітку, працюючи дизайнером інтер`єрів, вона не має жодних прибутків, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що суд при визначенні місця проживання дитини перш за все бере до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та виходить з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Натомість матеріально-побутове забезпечення батьків судами повинно враховуватися, але не є визначальним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 13 липня 2022 року, він як відповідач був відсутній у судовому засіданні, але суддя Ковальчук Л.M., ігноруючи його клопотання, позбавляючи його можливості надати докази по суті справи до закінчення підготовчого засідання, у його відсутність, винесла ухвалу про перехід до розгляду справи по суті, таким чином порушила його права як відповідача у змагальному процесі, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідач був присутній у підготовчому судовому засіданні 11 листопада 2021 року та мав можливість надати докази на підтвердження своїх заперечень.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального правапри вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю.

З урахуванням обставин справи, інтересів дитини, уваги матері до останньої та її турбота, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

07 вересня 2023 року від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання, в якому останній просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000 грн.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев'ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування адвокатом Шипіциним О.В. надано копії: договору про надання правової допомоги №15-11/2019 від 15 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та АБ «Олександра Шипіцина»; додаткової угоди №4 від 14 серпня 2023 року до договору; акту №4 приймання-передачі виконаних послуг від 31 серпня 2023 року.

Відповідно до акту №4 приймання-передачі виконаних послуг від 31 серпня 2023 року сторони домовилися, що вартість послуг, наданих ОСОБА_2 під час розгляду справи в апеляційному суді становить 15000 грн.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

12 вересня 2023 року відповідачем до суду апеляційної інстанції було подано відзив на клопотання стосовно судових витрат, в якому останній відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним, не співмірним із складністю справи, не відповідає критерію розумності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у заяві представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. є завищеними.

Беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачу ОСОБА_2 робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених позивачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., колегія суддів вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

При цьому, колегія суддів врахувалазаперечення відповідача, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування правової допомоги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачапонесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати на професійну правничу допомогу понесені у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: