Справа №487/8468/21
Провадження № 22-ц/812/592/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст якого складено 07 квітня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням суду

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що суддею Заводського районного суду м. Миколаєва Притуляк І.О. постановлена ухвала від 31 липня 2020 року у цивільній справі № 487/3989/20 (провадження № 6/487/265/20) , якою задоволено заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором. На підставі дубліката виконавчого листа, виданого стягувачу Заводським районним судом м. Миколаєва 05 серпня 2020 року, приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження, під час якого звернуто стягнення на заробітну плату позивача та за період з листопада 2020 по березень 2021 року було стягнуто загалом 7064,45 грн.

В подальшому постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 березня 2021 року вказана ухвала суду була скасована та постановлено залишити без задоволення заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Таким чином, стягнення приватним виконавцем частини його заробітку стало можливим в результаті незаконного рішення Заводського районного суду, що завдало йому як матеріальної, так і моральної шкоди адже він протягом п`яти місяців не отримував частину заробітної плати.

Як правову підставу позову посилається на положення статті 23, 1167, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», судову практику Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, просив відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету шкоду, завдану незаконною ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року у цивільній справі № 487/3989/20, що порушує його права, у розмірі: 7064 грн.45 коп. заробітку, що позивач втратив внаслідок незаконних дій; 8100 грн. сплачені адвокату Беліку В.Г. за надання юридичної допомоги в підготовчому досудовому етапі та при розгляді справи за цим позовом в суді згідно Договору № 24-11 від 21 жовтня 2021 року; 5 000 грн. сплачені адвокату Беліку В.Г. за надання юридичної допомоги при розгляді справи 487/3989/20 згідно Договору № 24-11 від 24 листопада 2020 року; 50 000 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що саме по собі скасування судом апеляційної інстанції ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до примусового виконання відносно боржника за рішенням суду позивач у даній справі не свідчить про завдання ОСОБА_1 шкоди з боку держави Україна, тому підстави для відшкодування шкоди відсутні. Отже доказів завдання моральної шкоди, обставин її завдання, протиправності дії або бездіяльності у цій справі позивач до суду не надав.

Проте, враховуючи, що сам факт скасування судового рішення не свідчить про незаконність дій суду, який його постановив, а доказів того, що дії судді визнано незаконними позивач суду не надав, суд приходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки такі є необґрунтованими.

Що стосується вимог позову в частині стягнення з Держави Україна на його користь 7064 грн.45 коп. втраченого заробітку, то в цій частині позивачем взагалі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права (адже якщо він вважає ці кошти стягнутими безпідставно, то для їх повернення від отримувача цих коштів законодавством передбачено спеціальний порядок та спеціальні норми закону), що є також і самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Наведені мотиви суду щодо неналежного способу захисту стосуються і стягнення витрат на правову допомогу адвоката у справі № 487/3989/20.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та права позивача, а тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Так, зазначав, що в оскаржуваному заочному рішення суд першої інстанції вказав, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень та задоволення його апеляційної скарги, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача, проте вказаними висновками суд вніс до заочного рішення завідомо неправдиві відомості.

Посилання суду, що доказів завдання моральної шкоди, обставин її завдання, протиправності дії або бездіяльності у цій справі позивач до суду не надав, таким чином суд вніс до заочного рішення завідомо неправдиві відомості, що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 1 статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частини 6 статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частити 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі відповідає.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 стаття 13 ЦПК України).

Частина 3 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2005 року з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №174-Ф від 27 лютого 2003 року, що складається: борг за кредитом - 119173,14 грн., борг за відсотками - 12573,45 грн., пеня за несвоєчасну сплату суми основного боргу - 10115,81 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 2211,71 грн. та держмито - 1440 грн. На виконання зазначеного вище рішення суду 05 серпня 2005 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року у справі № 487/3989/20 (провадження № 6/487/265/20) заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання - задоволено. Видано дублікат виконавчого листа на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2005 року справа №2-2596/05, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АК ІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №174-Ф від 27 лютого 2003 року, що складається: борг за кредитом - 119173,14 грн., борг за відсотками - 12573,45 грн., пеня за несвоєчасну сплату суми основного боргу - 10115,81 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом - 2211,71 грн. та держмито - 1440 грн. Поновлено ТОВ «Вердикт Фінанс» строк пред`явлення виконавчих листів до виконання по цивільній справі №2-2596/05.

Приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Баришніковим А.Д. було відкрито виконавче провадження №63642042 з примусового виконання вищевказаного судового рішення від 24 листопада 2005 року. За період із листопада 2020 року по березень 2021 року за виконавчим документом стягнуто із заробітної плати позивача кошти у розмірі 7 064,45 грн. ( а.с.14-15).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 31 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 липня 2020 року скасовано та ухвалено нову, якою заяву ТОВ «Вердикт Фінанс» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу залишено без задоволення ( а.с.12-13).

Скасовуючи ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року у справі 487/3989/20, суд апеляційної інстанції зазначав, що об`єктивних поважних причин для поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачі дублікату виконавчого листа, за яким ТОВ «Вердикт Фінанс» звернувся за пропуском такого строку, колегією суддів не встановлено, та судом першої інстанції у змісті ухвали не наведено. Таким чином, задовольняючи заяву про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання та видачу його дублікату, суд першої інстанції помилково виходів з того, що заявник навів для цього підстави та надав відповідні докази, а також розглянув справу за відсутності належно повідомленого боржника.

Постановою приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 21 квітня 2021 року закінчено виконавче провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» - в зв`язку з надходженням постанови апеляційного суду від 31 березня 2021 року (а.с.11).

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що державним органом в особі судді Заводського районного суду м. Миколаєва, йому була спричинена моральна шкода, яку оцінює у розмірі 50 000,00 грн., а також матеріальна шкода, яка складається з частини незаконно стягнутого заробітку 7064 грн.45 коп. та витрат на професійну правничу допомогу надану адвокатом Бєліком В.Г. у розмірі 5000 грн за Договором 24-11 про надання правової допомоги від 24 листопада 2020 року, предметом якої є надання правової допомоги на поновлення його прав (відносно ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року (справа 487/3989/20), які охоплюють дії адвоката в період з 26 листопада 2020 року і до складання апеляційної скарги 15 січня 2021 року та у розмірі 8100 грн. за Договором 24-11 про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року, предметом якої є надання правової допомоги для розгляду його позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року (справа 487/3989/20) , які охоплюють дії адвоката щодо складання позовної заяви 6000 грн та консультації 2100 грн.

Крім того, позивач вказував, що стягнення приватним виконавцем частини його заробітку стало можливим в результаті незаконного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, що завдало йому як матеріальної, так і моральної шкоди адже він протягом п`яти місяців не отримував частину заробітної плати.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18.

Застосування частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17.

Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20), від 21 вересня 2020 року у справі № 686/24777/18 (провадження № 61-9183св19), від 10 грудня 2020 року у справі № 686/33629/19 (провадження № 61-10563св20).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8 та 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Позивач реалізував своє право на апеляційне оскарження судових рішень у справі №487/3989/20.

При цьому, саме по собі скасування апеляційним судом ухваленого у справі судового рішень суду першої інстанції, та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні заяви не свідчить про завдання ОСОБА_1 шкоди з боку держави Україна, а відтак і не дає позивачу безумовного права на відшкодування моральної шкоди.

При цьому, позивач не надав до суду доказів у підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Сам факт скасування судового рішення не є свідченням незаконності дій суду, який його постановив, а доказів того, що дії судді визнано незаконними позивач суду не надав.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями Держави і заподіяною шкодою.

Більш того, позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди.

З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням того, що сам факт скасування ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року у справі 487/3989/20 не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки рішення, яким скасовано зазначену постанову, безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями Держави і заподіяною шкодою, а також того, що його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог і відмови у їх задоволені, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Що стосується вимог позову в частині стягнення з Держави Україна на користь позивача 7064.45 грн. втраченого заробітку, то суд першої інстанції в цій частині вірно вказав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права (адже якщо він вважає ці кошти стягнутими безпідставно, то для їх повернення від отримувача цих коштів законодавством передбачено спеціальний порядок та спеціальні норми закону), що є також і самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Вимоги позову та доводи апеляційної скарги про стягнення на користь позивача 5000 грн., сплачених ним адвокату Беліку В.Г. за надання правової допомоги при розгляді цивільної справи № 487 /3989/20 (перегляд в апеляційній інстанції ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2020 року), колегія суддів відхиляє, оскільки предметом судового розгляду є не захист порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача, а питання про розподіл судових витрат, понесених ним в іншій справі, порядок вирішення яких визначається іншими нормами процесуального законодавства до юрисдикції якої відноситься певний спір, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі, і шляхом ухвалення додаткового рішення.

Витрати, понесені позивачем у справі № 487 /3989/20, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Така позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові цієї палати від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, зокрема у п.6.19, де зазначено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Також, такі висновки викладено у пункті 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, пункті 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо ж стосується відшкодування позивачеві судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 8100 грн. у цій справі на підставі Договору 24-11 про надання правової допомоги від 21 жовтня 2021 року, укладеному між позивачем та ОСОБА_2 , то в зв`язку з відмовою у задоволенні позову відсутні підстави для стягнення цих коштів.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 травня 2023 року.