ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4264/21 Номер провадження 22-ц/814/2658/23Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Процай Володимира Миколайовича

на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2022 року у складі судді Гальченко О. О.

у цивільній справі за позовом Полтавського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року представник Полтавського обласного центру зайнятості звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 зареєструвався в Полтавському районному центрі зайнятості як шукаючий роботу 25.12.2008. У відповідності до статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» з 01.01.2009 йому було надано статус безробітного, а з 01.01.2009 призначено виплату допомоги по безробіттю.

З 15.02.2010 ОСОБА_2 було знято з обліку в центрі зайнятості у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 календарних днів без поважних причин.

В заяві про надання статусу безробітного від 02.01.2009 ОСОБА_1 зазначив, що він не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

В подальшому, наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 04.11.2016 № 203 було реорганізовано Полтавський районний центр зайнятості шляхом приєднання до Полтавського обласного центру зайнятості.

Наказом Полтавського обласного центру зайнятості від 17.07.2017 № 195 створено Полтавську міськрайонну філію Полтавського обласного центру зайнятості, яку в подальшому зареєстровано у встановленому законодавством порядку.

При цьому, згідно з положеннями наказу Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 04.11.2016 № 203, Полтавський обласний центр зайнятості було визначено правонаступником майна, прав та обов`язків Полтавського міського центру зайнятості та Полтавського районного центру зайнятості.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, 14.12.2017 проведена державна реєстрація припинення (ліквідація) юридичної особи - Полтавського районного центру зайнятості, правонаступником всього майна, прав та обов`язків Полтавського районного центру зайнятості - є Полтавський обласний центр зайнятості. Таким чином, права, майно та обов`язки Полтавського районного центру зайнятості фактично прийнято правонаступником - Полтавським обласним центром зайнятості.

Повторно ОСОБА_1 звернувся вже до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості 03.08.2018 та був зареєстрований, як такий що шукає роботу.

03.08.2018 ОСОБА_1 було надано статус безробітного та у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» йому була призначена виплата допомоги по безробіттю з 10.08.2018.

У заяві про надання статусу безробітного від 03.08.20І8 ОСОБА_1 зазначив, що він не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

В момент реєстрації у Філії в додатку до ПК № 00024 про відвідування особою ЦЗ, надані послуги та прийняті рішення, ОСОБА_1 також зазначав, що попереджений про необхідність негайного інформування центру зайнятості про самостійне працевлаштування, укладення цивільно - правової угоди про надання послуг (робіт) за винагороду, а також про те, що як суб`єкт підприємницької чи індивідуальної трудової діяльності не зареєстрований.

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 12.07.2006 № 259/407 «Про затвердження Порядку обміну інформацією між Державною податковою адміністрацією України, Пенсійним фондом України та Державним центром зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 липня 2006р. за № 876/12750, Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової служби України 60/62 та постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1266 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» було проведено розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення та встановлено, що ОСОБА_1 на момент реєстрації на обліку у Філії, як безробітний не повідомив про факт своєї реєстрації приватним підприємцем з 11.08.2000, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не мав права перебувати на обліку в службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, так як відносився до категорії зайнятого населення, оскільки відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про зайнятість населення», до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

За період перебування на обліку в службі зайнятості з 01.01.2009 по 23.12.2009 ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю в сумі 5 870,98 грн, а за період перебування на обліку з 10.08.2018 по 15.10.2018 - в сумі 10 174, 49 грн.

Загальна сума отриманих відповідачем коштів за періоди перебування на обліку в службі зайнятості становить 16 045, 47 грн, які підлягають поверненню у повному обсязі згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

21.11.2018 Філією було направлено відповідачу копію наказу про повернення коштів № 107 від 21.11.2018 разом з супровідним листом про відшкодування коштів від 21.11.2018 № 02-3541 щодо повернення коштів в сумі 16 045, 47 грн, у добровільному порядку протягом 15 календарних днів після ознайомлення з наказом, який отриманий ним 30.11.2018, заборгованість в розмірі 16 045,47 грн ОСОБА_1 не повернув.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості грошові кошти у розмірі 16 045,47 грн та 2270 грн судового збору.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості грошові кошти у розмірі 16 045,47 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного центру зайнятості понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 грн.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Процай В. М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу та судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що з 11.08.2000 ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований приватним підприємцем, проте орієнтовно в 2003-2005 році він подав до податкової інспекції м. Полтави (де на той час проживав) заяву про закриття його як приватного підприємця, однак з незалежних від нього причин він не був знятий з податкового обліку, та з того часу податкову звітність не подавав та прибутки як приватний підприємець не отримував.

Вказує, що позивач не надав суду жодних доказів отримання ОСОБА_1 як приватним підприємцем доходів від підприємницької діяльності за період з 25.12.2008 по 15.02.2010 та у період з 03.08.2018 по 15.10.2018, на що суд першої інстанції не звернув увагу при ухваленні рішення.

Зазначає, що доводи центру зайнятості щодо повідомлення недостовірних даних, на підставі яких було прийнято рішення про надання йому статусу безробітного, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються обґрунтованими поясненнями ФОПа про те, що він вважав свою реєстрацію скасованою, так як з 2000 року не подавав звітності. Крім того, ця інформація не є конфіденційною і центр зайнятості не позбавлений права перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.

Зазначає, що 16.11.2022 під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення представник позивача ОСОБА_3 підтвердила, що позивачу було відомо про те, що ОСОБА_1 не отримував доходи від підприємницької діяльності та позивач мав можливість це перевірити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Полтавського обласного центру зайнятості просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 25.12.2008 ОСОБА_1 зареєструвався в Полтавському районному центрі зайнятості в пошуках роботи, персональна картка № 22500007, яка містить особисту інформацію ОСОБА_1 та інформацію для пошуку роботи (а. с. 13).

02 січня 2009 року ОСОБА_1 подав до Полтавського обласного центру зайнятості заяву, в якій до вирішення питання його працевлаштування просив надати йому статус безробітного з 01.01.2009 із виплатою допомоги по безробіттю відповідно до Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а. с. 14).

На підставі вказаної заяви та статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» з 01.01.2009 ОСОБА_1 було надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю.

З 15 лютого 2010 року ОСОБА_1 було знято з обліку в центрі зайнятості у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 календарних днів без поважних причин.

Наказом Державної служби зайнятості (Центральний апарат) від 04.11.2016 № 203 Полтавський районний центр зайнятості було реорганізовано шляхом приєднання до Полтавського обласного центру зайнятості.

14 грудня 2017 року проведена державна реєстрація припинення (ліквідації) юридичної особи - Полтавського районного центру зайнятості, правонаступником всього майна, прав та обов`язків якого є Полтавський обласний центр зайнятості.

Наказом Полтавського обласного центру зайнятості від 17.07.2017 № 195 було створено Полтавську міськрайонну філію Полтавського обласного центру зайнятості.

03 серпня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості із заявою про надання (поновлення) статусу безробітного, на підставі якої зареєстрований як такий, що шукає роботу, персональна картка № 00024, отримав статус безробітного та у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» йому була призначена виплата допомоги по безробіттю з 10.08.2018 (а. с. 15-17).

В заяві про надання статусу безробітного від 03.08.20І8 ОСОБА_1 також вказав, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує, не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, не отримує відповідно до законодавства допомогу, компенсацію та /або надбавку по догляду за дитиною інвалідом, інвалідом І групи, не є особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує стороннього догляду або досягла 80-річного віку, не отримує грошове забезпечення як батьки-вихователі дитячих будинків сімейного типу, прийомних батьків, грошову допомогу по догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує стороннього догляду, не є членом особистого селянського господарства, фермером або членом фермерського господарства, не навчається на денній (очній) формі навчання.

Вказав, що ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання статусу безробітного та призначення матеріального забезпечення.

В момент реєстрації у Філії в додатку до ПК № 00024 про відвідування особою ЦЗ, надані послуги та прийняті рішення, ОСОБА_1 також зазначав, що поінформований про те, що його персональні дані включені до Єдиної інформаційно-аналітичної системи державної служби зайнятості з метою надання послуг зі сприяння працевлаштування та перевірки даних, що зазначені в документах, поданих ним під час реєстрації безробітного та протягом перебування на обліку як шукаючого роботу.

Як вбачається з інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ), з 11.08.2000 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, 14.11.2018 здійснено державну реєстрацію припинення його підприємницької діяльності (а. с. 19).

Відповідно до акту № 411 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним від 21.11.2018 провідним фахівцем з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Полтавської міськрайонної філії ПОЦЗ проведено перевірку та виявлено, що в період перебування ОСОБА_1 на обліку в Полтавському міському центрі зайнятості як безробітного з 25.12.2008 по 14.02.2010 та з 03.08.2018 по 21.11.2018 він був зареєстрований як приватний підприємець (а. с. 20).

Згідно довідок центру зайнятості за № 349 та 350 від 02.05.2019 за період перебування на обліку в службі зайнятості з 01.01.2009 по 23.12.2009 ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю в сумі 5 870,98 грн, та за з період перебування на обліку з 10.08.2018 по 15.10.2018 - в сумі 10 174, 49 грн, а всього 16 045, 47 грн (а. с. 24, 25).

Наказом директора Полтавської міськрайонної філії Полтавського обласного центру зайнятості № 107 від 21.11.2018 зобов`язано вжити заходів щодо добровільного повернення ОСОБА_1 на рахунок центру коштів, отриманих як допомога по безробіттю, в сумі 16 045,47 грн за період з 01.01.2009 по 20.11.2018 (а. с. 21).

Відповідну претензію про добровільне повернення незаконно отриманої допомоги по безробіттю від 21.11.2018 за № 02-3541 надіслано на адресу проживання ОСОБА_1 та згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримано ним 30.11.2018 (а. с. 22, 23).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не мав права перебувати на обліку в службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, так як відносився до категорії зайнятого населення, оскільки був зареєстрований як приватний підприємець, а тому кошти в сумі 16 045,47 грн підлягають поверненню у повному обсязі згідно частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Проте такі висновки суду не відповідають встановленим фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнодержавного соціального страхування на випадок безробіття визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» .

Пунктом 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 року № 5067-VI (далі - Закон № 5067-VI) визначено, що безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до абзацу першого статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості.

Пунктом 1 частин першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Аналогічна норма містилась і у статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII, який втратив чинність із набранням чинності Законом № 5067-VI.

Отже, підставою для набуття особою статусу безробітного та одержання відповідного соціального захисту з боку держави, є відсутність у неї заробітку або інших передбачених законодавством доходів, що можуть забезпечити її існування.

Відповідальність за достовірність поданих даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Разом з тим, відповідно до абзацу 6 частини першої статті 19 Закону № 803-XII, пункту 18 частини другої статті 22 Закону № 5067-VI, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, на держану службу зайнятості покладено обов`язок здійснювати перевірку достовірності поданих особою даних, які є підставою для надання статусу безробітного, виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Перевірка достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної, проводиться центрами зайнятості згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації від 13 лютого 2009 року № 60/62 та постановою правління Пенсійного Фонду України від 13 лютого 2009 року №7-1, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року № 232/16248, шляхом звіряння наданої особою інформації з відомостями, наявними в Державній податковій адміністрації України, Пенсійному фонді України, у державних реєстраторів; використання даних вищевказаних органів, Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю, контрольно-ревізійних органів цільового використання коштів Фонду; проведення центром зайнятості перевірки достовірності зазначених у довідках про середню заробітну плату даних та записів у трудових книжках безпосередньо на підприємствах, в установах, організаціях та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у порядку, встановленому законодавством.

За результатами звірки або перевірки оформлюється акт, який підписується посадовими особами, що її проводили.

У разі встановлення недостовірності даних, на підставі яких особі надано статус безробітної та право на виплату матеріального забезпечення, особа ознайомлюється з актом, про що засвідчує власним підписом. У разі відмови особи підписати акт про це робиться відповідна відмітка спеціалістом центру зайнятості.

У разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Якщо відомості про доходи особи, на підставі яких призначено матеріальне забезпечення, є недостовірними з вини роботодавця, центри зайнятості проводять перерахунок страхових виплат з дня їх призначення. Суми незаконно виплачених коштів повертаються роботодавцем. Виплата коштів, недоотриманих особою внаслідок зниження суми страхових виплат, здійснюється за рахунок коштів Фонду.

Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку.

Рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом.

Виходячи із аналізу вищезазначених норм, саме встановлення факту одержання особою доходу на час встановлення статусу безробітного та призначення страхових виплат по безробіттю, є підставою для повернення цією особою здійснених їй виплат матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається апеляційним судом, позивачем не доведено факт одержання відповідачем заробітку або іншого доходу у спірний період, а лише інформація з ЄДРПОУ про перебування ОСОБА_1 в статусі фізичної особи-підприємця в період реєстрації у Полтавському районному центрі зайнятості та Полтавській міськрайонній філії Полтавського обласного центру зайнятості не є достатньою підставою для віднесення його до зайнятого населення та витребування виплат матеріального забезпечення безробітним.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тлумачення вказаної статті свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21.

З урахуванням зазначених вище норм закону та встановлених судом обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що саме на центр зайнятості покладено обов`язок перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної і виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, та спростування презумпції добросовісності набувача таких коштів.

При цьому, позивач мав для цього всі можливості шляхом відповідної звірки первинних документів особи з інформацією за даними ПФУ та ЄДРС.

Тобто, позивач та його правопопередник - Полтавський районний центр зайнятості мав можливість провести перевірку достовірності відомостей, які були підставою для надання ОСОБА_1 статусу безробітного та виплати матеріальної допомоги по безробіттю, але таку перевірку провів лише 21.11.2018.

Підписання відповідачем заяви про надання (поновлення) статусу безробітного за формою, затвердженою Міністерством соціальної політики України, не свідчить про умисне приховування ним інформації, що впливає на вирішення питання щодо надання йому статуту безробітного та виплати допомоги по безробіттю.

Форма вказаної заяви не передбачає зазначення в ній відомостей, відсутність яких позивачем тлумачиться як зловживання з боку відповідача, і всі вказані відповідачем відомості є достовірними.

Крім того, згідно практики Європейського Суду з прав людини принцип «належного урядування» також передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб (п.70 рішення у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011).

У рішенні по справі «CAKAREVIC v. CROATIA» (заява №. 48921/13) від 26 квітня 2018 року Європейський суд з прав людини звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та продовжує здійснювати відповідні платежі, заявник має законні підстави припускати, що отримані платежі є юридично правильними. Також ЄСПЛ підкреслював, що з урахуванням того, що сума, яку отримувала заявниця, була достатньо скромною і витрачена на задоволення основних життєвих потреб, вимога до заявниці про відшкодування суми допомоги, виплаченої помилково компетентним органом, становить надмірний індивідуальний тягар для неї і свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

За наведених обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для витребування виплачених відповідачу коштів матеріальної допомоги по безробіттю та помилковість висновків суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з вимог частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат між сторонами та покладає на позивача судовий збір по справі.

Вимога відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн задоволенню не підлягає, оскільки в порушення вимог частини третьої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України відповідач не надав суду доказів таких витрат - договору про надання правничої допомоги, інших документів, що підтверджують обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачені або підлягають сплаті відповідачем, що позбавило суд можливості перевірити критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, а іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином вимоги апеляційної скарги представника відповідача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Процай Володимира Миколайовича задовольнити частково.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову Полтавського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з Полтавського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 1 488,60 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

В частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна