Номер провадження: 22-ц/813/4909/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Склярська І. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Склярської І.В. ,

суддів: Базіль Л.В., Ігнатенко П.Я.,

секретар Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2022 року (повний текст рішення складено 29 грудня 2022 року) під головуванням судді Васильків О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит, Державної іпотечної установи, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит, Державної іпотечної установи, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, в якій просив визнати недійсним Договір відступлення права вимоги №17/4-В, укладений 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в частині відступлення прав вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № к-2152/л, укладений 30.01.2007 року між "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 січня 2007 року між ним та Банк Фінанси та Кредит був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2152/л, відповідно до якого йому відкрито невідновлювальну кредитну лінію в розмірі 40 000 дол. США,строком з 30.01.2007 по 30.01.2017 включно зі сплатою 15 процентів річних.

21 жовтня 2008 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1, згідно якої сторони домовились змінити процентну ставку по договору на 20,00 % процентів річних.

27 жовтня 2010 року між сторонами була укладена додаткова угода № 2, згідно якої сторони домовились змінити процентну ставку по договору на 17,00 % процентів річних, кінцевий строк виконання зобов`язань до 28 січня 2022 року.

22 грудня 2010 року між сторонами була укладена додаткова угода № 3, згідно якої сторони домовились знизити розмір ануїтетного платежу по договору до 587 дол. США.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений Договір відступлення права вимоги №17/4-В, згідно з яким Банк передав Державній іпотечній установі всі права вимоги за кредитним договором.

Зазначив, що у ДІУ на момент укладення з Банком договору відступлення права вимоги генеральна ліцензія видана НБУ була відсутня, отже ДІУ не мала права набувати права вимоги за кредитами, наданими в іноземній валюті. Позивач також вказує, що ДІУ чітко визначає про відсутність у неї генеральної та індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, а також ту обставину, що вартість Прав вимоги відповідно до Договору відступлення виражена в гривнях, ДІУ обчислювала заборгованість за Кредитним договором в національній валюті України гривні, починаючи з дати набрання чинності Договором відступлення, тобто з 17.09.2015 року. Відповідно оспорюваним правочином відповідачі незаконно позбавили позивача права на обов`язкову реструктуризацію зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 року згідно п. 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", Державної іпотечної установи, третя особа-Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким визнати недійсним Договір відступлення права вимоги №17/4-В, укладений 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" в частині відступлення прав вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № к-2152/л, укладеного 30.01.2007 року між "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скаргу вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи кредитної заборгованості є необґрунтованим, оскільки у наведеній справі не досліджувалося питання правомірності укладення договору між сторонами в іноземній валюті. Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає не дослідження судом першої інстанції та залишення без уваги відсутності у позивача ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, яка б надавала йому прав на здійснення операцій з валютними цінностями. Крім того, апелянт наводить постанови Верховного Суду, які суд першої інстанції мав врахувати при розгляді справи.

(2) Позиція інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зазначила, що позивачем не надано жодних доказів про недійсність укладеного договору про відступлення права вимоги та не доведено факт порушення його прав та інтересів внаслідок укладення договору відступлення права вимоги.

2.Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника банку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту відповідають вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

30 січня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № к-2152/л, з подальшими змінами та доповненнями внесеними Додатковою угодою № 1 від 21.10.2008, Додатковою угодою № 2 від 27.10.2010, Додатковою угодою № 3 від 22.12.2010, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 в кредит грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США, строком з 30.01.2007 по 30.01.2017 включно, зі сплатою 15 процентів річних (а.с. 5-10).

31 січня 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії № к-2152/л від 30.01.2007, між Банком (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. за реєстровим № 726, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав належне йому майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 94-95).

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком було укладено Договір про відступлення права вимоги № 17/4-В, умовами якого передбачено, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки, тощо), вказаними у додатках до даного Договору (а.с. 11-12).

Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги (порядковий номер 33) банк відступив права вимоги за іпотечним договором укладеним ОСОБА_1 (а.с. 14).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 у справі №520/5885/18 позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № к-2152/л від 30.01.2007 року в сумі 1107199,99 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати в розмірі 16606,00 грн., покладено на ОСОБА_1 (а.с. 63-69).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов?язку у конкретному зобов?язанні; 2) таке зобов?язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов?язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов?язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов?язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов?язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов?язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Оспорюваний позивачем договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512519 ЦК України, суб?єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.

Оспорюваний договір не має всіх ознак договору факторингу, та не має грошової винагороди за відступлення права вимоги.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, на час укладення оспорюваного договору був Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року, у якому визначено термін валютні операції:

операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності;

операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей;

З урахуванням вимог Закону України Про валюту і валютні операції, валютні операції, що не ліцензуються: надання послуг професійної діяльності на ринку цінних паперів; страхування (крім розрахунків за договорами страхування життя); факторингу (крім розрахунків за операціями з міжнародного факторингу); переходу права вимоги і пов`язаних із цим зобов`язань.

Розрахунки за такими операціями повинні проводитися відповідно до статті 5 Закону України "Про валюту і валютні операції", тобто виключно в гривні на території України.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, у частині другій статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривні за офіційним курсом Національного банку України.

За правилом частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №308/3824/16-ц.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність у Державної іпотечної установи генеральної та індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій для укладання договору про відступлення права вимоги, як підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину, є безпідставними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2020 у справі №520/5885/18 позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № к-2152/л від 30.01.2007 року в сумі 1107199,99 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 63-69).

З наведеного рішення, яке ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалося, вбачається, що ним не визнавалося отримання від банку коштів в обумовленій договором сумі, а лише перший транш в сумі 15000 дол. США, та не оспорювалося право позивача- ДІУ - на стягнення суми кредитної заборгованості.

Щодо доводів позивача про порушення оспорюваним договором його прав на реструктуризацію заборгованості відповідно до вимог Закону України Про споживче кредитування, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи Державної іпотечної установи щодо того, що ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення з заявою щодо проведення реструктуризації у відповідності з приписами розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», оскільки договором про відступлення права вимоги валюта кредитного договору не змінювалася.

Апелянтом не доведено, що він звертався до нового кредитора з такою заявою та йому було відмовлено з підстав визначення у оспорюваному договорі прав вимоги 245 089 913 грн.83 коп -як вартості прав вимоги що дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік, яких зазначений у додатку №1 .

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову, висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до незгоди з ними.

Позивачем не доведено порушення його права оспорюваним договором.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, без змін,

Щодо судових витрат

Судові витрати, понесені апелянтом, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу, з підстав залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374-375, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко