Ухвала

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 755/12888/21

провадження № 61-5670ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Сердюка В. В.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Світлани Василівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 4/10 частин земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, та на 4/10 частин садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_4 мотивовано тим, що 03 листопада 2001 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у справі № 757/34084/20-ц. 01 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, згідно з пунктом 1 якого ОСОБА_5 зобов`язалася передати земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами у власність в таких частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частин, ОСОБА_3 - 2/10 частин, а покупці зобов`язалися прийняти земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок в зазначених частинах і сплатити за них оговорену грошову суму. Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що земельна ділянка та садовий будинок розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Для придбання вказаного нерухомого майна вона відчужила власне житло. Оскільки спірні земельна ділянка та садовий будинок були придбані під час шлюбу, то це майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.

28 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя, в якому просив: визнати його особистою приватною власністю 1113/2500 частин садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016;здійснити поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , визнавши право власності: за ОСОБА_6 на 587/5000 частин садового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя; за ним ( ОСОБА_1 ) - на 587/5000 частин садового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, як частини у спільному майні подружжя.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що ОСОБА_4 неправильно визначила обсяг спільного майна подружжя та не врахувала вкладення у придбання такого майна його особистих коштів і перекрутила реальні обставини щодо продажу нею власного житла. Спірне майно дійсно було придбано 01 червня 2007 року після продажу квартири АДРЕСА_2 , вчиненого 10 травня 2007 року - за рахунок коштів, отриманих від такого продажу. Однак, власниками вказаної квартири в рівних частках були члени його сім`ї: ОСОБА_7 - батько, ОСОБА_8 - мати та сторони у справі. Право власності продавців було посвідчено свідоцтвом про право власності на житло, виданим 15 липня 1993 року відділом приватизації житла. Первинно ця квартира була приватизована членами його сім`ї - батьками, ним та його братом - ОСОБА_3 . У подальшому, у 2006 році ОСОБА_3 за договором міни реалізував свою 1/4 частку, яку придбала ОСОБА_4 . Отже, 1/4 частина квартири була придбана позивачем за первісним позовом за договором міни під час шлюбу з ним. Ця 1/4 частина квартири придбана у спільну власність подружжя. При цьому реалізована ним 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 , належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку приватизації. Ця квартира була продана за 328 250 грн, тобто 1/4 від цієї суми, що становить 82 062,50 грн, є його особистою власністю, була витрачена на придбання спірного будинку та земельної ділянки. Крім цього, за договором міни, укладеним між третьою особою та позивачем за первісним позовом, остання коштів не отримувала. Тому частка у спірному майні, що відповідає 82 062,50 грн - 44,52 % є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Решта майна, за виключенням того, що належить третій особі, а саме - 35,48 %, дійсно є спільною власністю сторін, яка може бути поділена в рівних частинах по 17,74 %.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, первісний позов задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на: 4/10 частин земельної ділянки площею 0,0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016; 4/10 частин садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 50,20 кв. м, житловою площею 17,80 кв. м (опис: будинок позначений на плані під літ. «АІІ», госпблок позначений на плані під літ. «Б», спорудження позначені на плані № 1, 2). 4/10 частин земельної ділянки площею 0,0319 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки :66:543:0016, та 4/10 частин садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,20 кв. м, житловою площею 17,80 кв. м (опис: будинок позначений на плані під літ. «АІІ», госпблок позначений на плані під літ. «Б», спорудження позначені на плані № 1, 2) - залишено у власності ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 6 932,80 грн. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що під час судового розгляду знайшли підтвердження зазначені позивачем за первісним позовом обставини про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень сторін було встановлено, що на придбання спірного майна (8/10 частин земельної ділянки та садового будинку) сторонами в рівних частинах були внесені кошти від реалізації майна, що перебувало в особистій приватній власності кожного з них. З цих же підстав, з урахуванням відсутності обставин, які свідчили б про необхідність визнання за позивачем за зустрічним позовом права приватної власності на більшу частку у спірному майні, було відмовлено в задоволенні зустрічного позову.

18 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Петренко С. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга мотивована обставинами, зазначеними в зустрічному позові ОСОБА_1 . Адвокат Петренко С. В. вказала, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18. Посилаючись на вказані судові рішення, в касаційній скарзі процитовано такі правові висновки: сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбання (набуття) майна. Лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. ОСОБА_1 довів, що реалізована ним 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 , належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку приватизації, тоді як придбана (за договором міни) позивачем за первісним позовом 1/4 частина вказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя. На придбання спірного майна, а саме земельної ділянки та садового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , витрачені кошти, частина яких (50 %) були отримані від продажу сумісно набутого майна під час шлюбу, а саме 50 % були особистими коштами ОСОБА_1 , отриманими від продажу особистого набутого до шлюбу майна.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що з 03 листопада 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у справі № 757/34084/20-ц шлюб між сторонами розірвано.

01 червня 2007 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), ОСОБА_3 (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку, за умовами якого продавець передала у власність земельну ділянку і розташований на ній садовий будинок в таких частинах: ОСОБА_1 - 8/10 частин, ОСОБА_3 - 2/10 частин. Земельна ділянка та садовий будинок, що є предметом продажу, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0319 га, кадастровий номер :66:543:0016, садовий будинок загальною площею 50,20 кв. м, житловою площею 17,80 кв. м. Продаж земельної ділянки вчинено за 163 317 грн, а садового будинку за 21 114 грн, всього - 184 331 грн.

На підставі вказаного договору 30 жовтня 2007 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на 8/10 частин земельної ділянки серії ЯЕ № 992147.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 09 листопада 2021 року було проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на 8/10 частин земельної ділянки площею 0,0319 га, кадастровий номер :66:543:0016 (цільове призначення - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 12 листопада 2021 року було проведено державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на 8/10 частин садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,20 кв. м, житловою площею 17,80 кв. м (опис: будинок позначений на плані під літ. «АІІ», госпблок позначений на плані під літ. «Б», спорудження позначені на плані №1, 2).

В постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено, що у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Наведене також узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18).

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 487/3037/16-ц (61-10744св20).

Встановивши обсяг спільно нажитого майна сторін, а також те, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, суди попередніх інстанцій в цій справі правильно виходили з того, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дослідивши зібрані у справі докази та встановивши, що на придбання спірного майна (8/10 частин земельної ділянки та садового будинку) сторонами спільно були внесені кошти від реалізації майна, що перебувало в особистій приватній власності кожного з них, а ОСОБА_1 не надав належних і достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення первісного позову, відмову в задоволенні зустрічного позову та визнання за сторонами в порядку поділу спільного майна подружжя права власності по 1/2 частині спільного майна.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, на яку послався заявник в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, викладеним у зазначених постановах. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу дійсно не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, так як той з подружжя, хто проти поширення правового режиму спільного сумісного майна, може спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, надавши відповідні докази. Так, у разі придбання спірного майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Водночас тягар доказування таких обставин покладено на особу, яка заперечує проти поширення правового режиму спільного сумісного майна.

Оскаржувані судові рішення містять висновки судів щодо оцінки наданих сторонами доказів та наведених ОСОБА_1 аргументів про необхідність визнання 1113/2500 частин спірного майна його особистою власністю.

В цілому аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко С. В. про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Світлани Василівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права особистої власності на майно та поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк