КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 361/7778/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Грицишина А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Петришин Н.М.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа, щодо якої необхідно встановити обмежувальний припис, - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить видати обмежувальний припис ОСОБА_2 щодо надання їй можливості поправити її здоров`я у спокої та порядку, що є важливим для стану заявниці, заспокоїти нервову систему від переживань через підлості та підступності ОСОБА_2 . Заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та користуватись транспортними засобами, що є спільною власністю.

В обґрунтування заяви посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі із 1987 року. На даний час проживають у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник за час спільного проживання із ОСОБА_2 постійно перебуває у стресовому та нервовому напруженні. ОСОБА_2 морально тисне на заявника, висловлюється нецензурною лайкою, може підняти руку на дочку. На лікування заявника ОСОБА_2 коштів не надавав, проте користувався спільними транспортними засобами. ОСОБА_2 намагається зробити все, щоб заявниця покинула будинок, в якому проживають сторони, а саме: ОСОБА_2 травив чадним газом взимку, топив грубу курячим послідом, бо знає, що це погано впливає на дихання ОСОБА_1 . На прохання ніяк не реагує та робить все навмисно. Із 2019 року як заявник повернулася додому та по цей день ОСОБА_1 переживає моральне та побутове насилля з боку чоловіка. Враховуючи викладене, заявник вимушена звернутись до суду із вказаною заявою, оскільки страждає від постійного домашнього насильства, а на заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівниками поліції, ОСОБА_2 не реагує.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі обмежувального припису.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким зобов`язати ОСОБА_2 вибачитись перед ОСОБА_1 за наклеп, моральний тиск, брехню, яка схожа на шизофренію, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що чоловік знущається з неї, психологічно впливаючи на її нервову систему, що відбуваються систематично, доводячи її до нервових зривів. Суд першої інстанції не витребував попередні подібні справи та не дослідив в судовому засіданні. Крім того, чоловік травив її чадним газом, що не тільки впливає на її стан здоров`я, а може призвести і до смерті. Суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 27, 28 Конституції України.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати.

Заінтересована особа ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення заявника та заінтересовану особу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 склалися вкрай неприязні стосунки, сімейний конфлікт є тривалий, взаємний продовжується довгий час, що не можна трактувати як вчинення насильства в сім`ї. Відтак, обопільні сварки в межах довготривалого конфлікту, який склався між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_1 , за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди психічному здоров`ю останньої, не свідчить про вчинення домашнього насилля з боку чоловіка.

Таким чином, судом не встановлено випадків психологічного, економічного чи фізичного насильства відносно ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість, із даних правовідносин вбачається, що між сторонами існують неприязні подружні стосунки на взаємних докорах один одному, звинуваченнях у виниклих негативних ситуаціях у спільному подружньому житті, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї. Отже, надавши оцінку наявним у справі доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, оскільки заявниця не довела вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07.02.1987 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

06.02.2023 року ОСОБА_2 винесений терміновий заборонний припис у зв`язку із вчиненням ним відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнього насилля психологічного характеру.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2023 року адміністративне провадження відносно ОСОБА_2 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч. 1 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення. Дана адміністративна справа стосувалась адміністративного протоколу складеного відносно ОСОБА_2 щодо вчинення ним домашнього насилля 06.02.2023 року.

18.04.2023 року ОСОБА_2 винесений терміновий заборонний припис у зв`язку із вчиненням ним відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнього насилля, а саме ОСОБА_2 висловлювався нецензурною лайкою та вчинив сварку.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 ч. 1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 гривень.

Вказана постанова набрала законної сили.

Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства (п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що підлягає доказуванню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 09 лютого 2021 року у справі № 557/1517/20, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постанові у справі № 545/744/19 Верховний Суд зазначив, що встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою фізичного, психологічного або економічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Сам факт звернення до суду, наявність рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2019 року, в якому, зокрема, встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»;

У постанові у справі № 753/8626/19 Верховний Суд дійшов висновку, що «правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.»

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису у вересні 2023 року, заявниця ОСОБА_1 посилалась на те, що за час спільного проживання із ОСОБА_2 вона постійно перебуває у стресовому та нервовому напруженні. ОСОБА_2 морально тисне на заявника, висловлюється нецензурною лайкою, може підняти руку на дочку. На лікування заявника ОСОБА_2 коштів не надавав, проте користувався спільними транспортними засобами. ОСОБА_2 намагається зробити все, щоб заявниця покинула будинок, в якому проживають сторони, а саме: ОСОБА_2 травив її чадним газом взимку, топив грубу курячим послідом, бо знає, що це погано впливає на дихання ОСОБА_1 . На прохання ніяк не реагує та робить все навмисно. З 2019 року, як заявник повернулася додому, та по цей день ОСОБА_1 переживає моральне та побутове насилля з боку чоловіка.

Встановлено, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1987 року та проживають у будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вказаних у заяві обставин заявником надано постанову Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

З постанови встановлено, що вина ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства психологічного характеру щодо своєї дружини ОСОБА_1 18.04.2023 року, що полягало у висловлюванні на адресу останньої нецензурною лайкою, повністю доведена матеріалами справи.

Однак, зі змісту вказаної постанови не вбачається, що судом встановлено, що фізичному чи психічному здоров`ю ОСОБА_1 була завдана або могла бути завдана будь-яка шкода внаслідок дій ОСОБА_2 , який звертався до неї нецензурною лайкою.

Крім того, визнаючи ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд у постанові зауважив, що поведінку подружжя ОСОБА_3 ( тобто як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 ) у судових засіданнях, які з`ясовували подружні стосунки на взаємних докорах один одному, звинуваченнях у виниклих негативних ситуаціях у спільному подружньому житті та їх взаємовідносини, суд оцінює як невідповідність поведінки загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки подружжя по відношенню до один до одного, яке має бажання продовжувати спільне проживання, а враховуючи право, передбачене сімейним законодавством України, кожного з подружжя припинити шлюбні відносини, у разі якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, відповідних дій жодний не вчиняє, що свідчить про бажання продовжувати спільне подружнє життя у виниклих взаємовідносинах ( а.с. 13).

Разом з тим, з 18.04.2023 року до дня подання заяви про видачу обмежувального припису минуло близько 5 місяців, інших подібних фактів не зафіксовано, тому цей факт домашнього насилля не є підставою для видачі обмежувального припису.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 вибачитись перед ОСОБА_1 за наклеп, моральний тиск, брехню, яка схожа на шизофренію, посилаючись на те, що чоловік знущається з неї, психологічно впливаючи на її нервову систему, що відбуваються систематично, доводячи її до нервових зривів. Суд першої інстанції не витребував попередні подібні справи та не дослідив в судовому засіданні. Крім того, чоловік травив її чадним газом, що тільки впливає на її стан здоров`я, а може привести і до смерті. Суд першої інстанції не звернув уваги на ст. 27, 28 Конституції України.

На підтвердження доводів апеляційної скарги заявником ОСОБА_1 надано фотографії, з яких вбачається наявність на її обличчі в області очей та шиї алергічної реакції, що не свідчить про те, що вказані алергічні реакції були спричинені внаслідок дій ОСОБА_2 під час сімейних конфліктів та не підтверджує доведеність факту вчинення ОСОБА_2 фізичного насильства щодо заявниці після 18.04.2023 року, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Проаналізувавши спосіб спілкування подружжя між собою в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, лексику та характер використання мовних засобів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у взаємовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують стійкі неприязні відносини та конфліктна ситуація з приводу реєстрації права власності на будинок, який побудований подружжям.

Заявляючи вимогу про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 просила заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи встановлено, що сторони зареєстровані та проживають за однією адресою - у приватному будинку АДРЕСА_1 .

З пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що вони чинять один одному перешкоди у реєстрації права власності на будинок, приховуючи один від одного технічну документацію на будинок, а також документи щодо газопостачання будинку та водопостачання. ОСОБА_1 пояснила, що за її заявою до газопостачальної організації було відключено постачання газу до будинку, натомість ОСОБА_2 відключив водопостачання.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При вирішенні питання домашнього насильства суд при оцінці даного питання повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Таким чином, надані ОСОБА_1 докази не вказують на вчинення ОСОБА_2 фізичного чи психологічного насильства стосовно заявника у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення будь-якого насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Будь яких інших доказів про те, що ОСОБА_2 вчиняються дії, які б свідчили про вірогідність продовження чи повторного вчинення психологічного насильства не надано, як і не надано доказів, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 домашнього психологічного насильства щодо їх спільної дочки.

Отже, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо неї та дочки ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Сам факт звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій ОСОБА_2 відносно неї свідчить про наявність конфлікту між ними та не підтверджує факт того, що останній вчинив після 18 квітня 2023 року по відношенню до заявника та її дочки психологічне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Виходячи з аналізу вищезазначених норм закону, встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього психологічного насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами щодо реєстрації права власності на збудований будинок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального пропису.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.