Дата документу 30.11.2023 Справа № 333/1254/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1254/22 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н. Г.
Провадження № 22-ц/807/1854/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А
30 листопада 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
борг в сумі 3126,58 грн. та 9 753,34 грн. інфляційних витрат. Посилаючись на те, що відповідач не виконує належним чином зобов`язання за договором, порушує його умови,
представник позивача просить суд стягнути на користь позивача з ОСОБА_1 заборгова-
ності у розмірі 109 447,58 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 33 539,09 грн.; заборгованості за відсотками 26 379,49 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 36 649,08 грн.; суми 3% річних 3 126,58 грн.; суми інфляційних витрат 9 753,34 грн. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 2481,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» суму заборгованості за кредитним договором № Z06.211.74201 від 12 вересня 2017 року в розмірі 109 447,58 грн. (сто дев`ять тисяч чотириста сорок сім гривень 58 копійок), яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 33 539,09 грн.; заборгованості за відсотками 26 379,49 грн.; заборгованості за нарахованими та не сплаченими комісіями 36 649,08 грн.; суми 3% річних 3 126,58 грн.; суми інфляційних витрат 9 753,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» судовий збір в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Черкашин І.І., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Насамперед, апелянт зазначає, що не укладала з банком кредитний договір 12 червня 2017р., як зазначено судом у резолютивній частині рішення, а такий договір укладено 13 червня 2017р.

В обґрунтування апеляційної скарги також зазначено, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо відсутності належним чином оформленого відповідно до чинного законодавства реєстру боржників до договору факторингу та відсутності повідомлення боржника за кредитним договором про зміну кредитора. Наявна в матеріалах справи довідка-розрахунок заборгованості відповідача в частині відсотків та комісій не є належним та допустимим доказом, оскільки в ній не наведено повного розрахунку такої заборгованості, в тому числі, й за який період вона виникла. За таких обставин, були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями.

Також посилається на те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, тому положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Тож, не підлягає стягненню з відповідача заборгованість за нарахованими та не сплаченими комісіями в розмірі 36 649,08 грн.

Крім того, зазначено, що при розрахунку трьох відсотків річних та інфляційних втрат необхідно виходити лише із основної суми боргу в розмірі 33 539,09 грн., без врахування заборгованості за відсотками та комісіями. Тому в скарзі наводить свій розрахунок, згідно з яким обгрунтованими є: сума інфляційних втрат у розмірі 3 469 грн., сума 3 % річних 1 113,43 грн. Наголошується на тому, що судом неправомірно стягнуто одночасно відсотки за договором (ст. 1048 ЦКУ) та 3 % річних ( ст.. 625 ЦКУ), що є не-

припустимим, та на що зверталась увага Верховним Судом у сталих правових позиціях.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Профіт Капітал» - адвокат Мартиненко В.В. заперечує проти її доводів, вважає скаргу безпідставною та необґрунтованою, зазначаючи, що матеріали справи містять договір факторингу з додатками, зокрема, реєстром боржників та досудову вимогу з доказами відправлення.

Вважає, що розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат, заявлений та розрахований позивачем, є правомірним, оскільки правильно обрахований. Ним не допущено одночасного застосування відсотків за догором та 3 % річних, оскільки відсотки нараховані ще банком станом на 03.12.2020, а у подальший період позивачем як новим кредитором на заборгованість, що утворилась, нараховувалась відповідальність відповідно до вимог ста. 625 ЦУ України. Таке становище відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

Щодо стягнення комісій, позивачем у відзиві зазначено, що при укладенні кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості була зазначена у п. 1.11 кредитного договору та графіку щомісячних внесків, а тому її нарахування є правомірним, зокрема, з огляду на зміну законодавства в цій частині на час укладення договору між банком та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами чч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та вказують на наявність підстав для задоволення позовної заяви ТОВ ФК «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 109 447,58 грн.

Колегія суддів частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z06.211.74201 (а.с. 5-6).

Відповідно до п.1.1 договору кредиту № Z06.211.74201 від 13.06.2017, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 33 625,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов договору кредиту та додатками до даного договору, який є його невід`ємною частиною.

За умовами договору позичальник ОСОБА_1 уклала договір страхування життя № Z06.211.74201 від 13.06.2017р. на суму 2 917,24 грн. (а.с. 12).

Згідно з п. 1.3 договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 12,49% (Маржу Банку).

Відповідно до п. 1.4. договору кредиту станом на день його укладення змінна частина ставки становить 9,50 %, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 21.9900%.

Позичальник підтвердив, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки протягом всього строку кредитування, і погоджується на ці ризики.

Строк повернення кредиту передбачено графіком щомісячних платежів (п. 8 Договору) - до 13.06.2022р.

В скарзі відповідач зазначає, що суд стягнув заборгованість за кредитним договором від 12.06.2017р., який вона не укладала.

Дослідивши мотивувальну частину рішення, колегія виснує, що суд саме досліджував кредитний договір Z06.211.74201 від 13.06.2017р., а не від 12.06.2017р., про що помилково зазначив у резолютивній частині оскаржуваного рішення. У тексті рішення судом, серед іншого, зазначено, що позивач теж помилково зазначив у позовній заяві дату 12.09.2017р, яку просив в письмовій заяві по суті справи виправити, та суд такі виправлення прийняв до уваги та досліджував саме той договір, копія якого надана у справу, тобто Z06.211.74201 від 13.06.2017р.

Відтак, підстав вважати, що у справі мався будь-який інший договір з відповідачем з таким самим номером, але датований 12.06.2017р., не мається, а описка у даті, допущена судом першої інстанції у резолютивній частині може бути усунута шляхом внесення виправлень.

Між тим, об`єктом дослідження в апеляційній інстанції є саме кредитний договір Z06.211.74201 від 13.06.2017р., який і був досліджений судом першої інстанції та на умовах якого базував свої вимоги позивач.

Встановлено, що банк свої зобов`язання за договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 707,76 грн. на рахунок відпові-

дача, а решту в сумі 2 917,24 грн. на страхування життя (а.с. 11).

Позичальниця неналежним чином виконувала умови договору, не дотримуючись графіку щомісячних платежів, тому у неї поступово накопичувалась заборгованість.

03 грудня 2020 року між ПАТ «Ідея Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 12/90, за умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги відносно ОСОБА_1 за кредитним договором № Z06.211.74201 від 13.06.2017 (а.с. 25-27).

Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) у розмірі заборгованості боржників перед банком та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору.

Доводи ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Черкашин І.І., щодо відсутності реєстру боржників, його неналежного оформлення сторонами договору факторингу, не ґрунтуються на матеріалах справи, у яких міститься Реєстр Боржників як Додаток до договору факторингу № 12/90, який містить посилання на всі договори, вимоги за якими передаються клієнтом фактору, серед яких під № 1269 зазначено ОСОБА_1 та всі її анкетні дані, номер, дату укладення кредитного договору і строк його дії, розмір боргових зобов`язань, що передаються. Вказаний Реєстр Боржників належним чином підписаний сторонами договору факторингу, а їх підписи завірені печатками.

Пунктом 5.1 договору факторингу визначено, що права вимоги, строк платежів по котрим настав, а також ті, які виникнуть у майбутньому, вважаються такими, що перейшли від банку до товариства в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання товариством зобов`язань, передбачених договором факторингу, щодо розрахунків.

Згідно з Реєстром Боржників, заборгованість ОСОБА_1 станом на 03.12.2020р. становить 96 567,66 грн., яка складається із: заборгованості за основним боргом 33 539,09 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 26 379,49 грн.; заборгованості за нарахованими та не сплаченими комісіями 36 649,08 грн. Саме щодо цієї заборгованості позивач набув прав вимоги до відповідача.

Позивачем на суму боргу за договором № Z06.211.74201 від 13.06.2017, починаючи з 03.12.2020р. нараховано 3 126,58 грн. як 3% річних на підставі статті 625 ЦК України за період з 03.12.2020 по 10.01.2022р., а за період з 01.12.2020 по листопад 2021р. включно

9 753,34 грн. інфляційних втрат (а.с. 19).

Положеннями частини першої статті 512 та статті 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апелянт наголошує також на тому, що його не було повідомлено про зміну кредитора, та ці доводи є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву, були предметом ретельної перевірки в ході розгляду справи судом першої інстанції, та останнім вони відкинуті як неспроможні.

Колегія погоджується з судом першої інстанції, яким зазначено з цього приводу, що

неповідомлення ОСОБА_1 про укладення договору факторингу та набуття позивачем прав нового кредитора, не тягне за собою не чинність договору факторингу та відсутність права вимоги до боржника у нового кредитора. Та суд ці свої висновки базував на правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 29 травня 2018р. у справі № 910/14716/17.

Отже, між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які виникли на підставі кредитного договору, які врегульовані наступними нормами матеріального права..

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінан-

сова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальни-

кові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлені строки (терміни) виконання зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений

договором або законом.

Отже, указані норми ЦК України передбачають право кредитора стягувати з позича-

льника, який своєчасно не повернув суму позики, відсотки з простроченої суми, розмір

яких установлюється договором. Якщо сторони договору не визначили таких умов та розмір відсотків, то кредитор має право на стягнення 3% річних простроченої суми.

Встановлено, що в цій справі позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала.

Відповідно до п. 4.2.3. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів у разі порушення термінів сплати щомісячних платежів більш ніж на один календарний місяць.

Згідно виписки з рахунку останні платежі було здійснено 13.08.2017р., тобто позичальник лише всього два місяці здійснювала платежі на погашення кредиту. Отже, кредитор мав право на пред`явлення вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту.

30 листопада 2021 року новий кредитор ТОВ «ФК «Профіт Капітал» надіслав боржнику ОСОБА_1 вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості (а.с. 20-22).

Згідно розрахунку позивача відповідачу нарахована заборгованість станом на 03.12.2020 у розмірі 96 567,66 грн., яка складається із: заборгованості за основним боргом 33 539,09 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 26 379,49

гри.; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 36 649,08 грн. (а.с. 18).

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором охоплюють період з дати укладення такого договору (13.06.2017) по день відступлення права грошової вимоги (03.12.2020), а з 03.12.2020 по 10.01.2022 новим кредитором застосовано до визначеного на 03.12.2020 сукупного боргу відповідальність за приписами статті ст. 625 ЦК України.

Та цим спростовується довід апеляційної скарги про одночасне застосування договірних відсотків та 3 % річних.

Однак, колегія наголошує на тому, що вимога про дострокове повернення кредиту від 30.11.2021р. спрямована новим кредитором відповідачу лише 02.12.2021р. (згідно зі штемпелем пошти), тож тільки після спливу 30-денного строку вважається, що дострокове повернення кредиту для позичальника настало. Тому тільки з 02.01.2022р. позивач міг застосовувати приписи статті 625 ЦК України, а до цього часу договір продовжував діяти, оскільки відомостей про направлення такої вимоги ще банком як минулим кредитором у справі не мається.

Відтак, з урахуванням цих обставин та меж позовних вимог, колегія вважає, що слід перерахувати 3 % річних та інфляційні втрати за період з 02.01.2022р. по 10.01.2022р., тобто за 9 днів.

Щодо того, що базовою заборгованістю для такого розрахунку слід брати тільки тіло кредиту, на чому наголошується в апеляційній скарзі, то таке твердження апелянта є помилковим, оскільки всі складові заборгованості після дострокової вимоги переходять в площину єдиного грошового боргу, а тому слід обраховувати складові відповідальності згідно із статтею 625 ЦК України із доведеної суми заборгованості за кредитним договором.

Перевіряючи розмір заборгованості за доводами скарги, колегія встановила такі об-

ставини.

Так, апелянт стверджує в апеляційній скарзі про нікчемність умов кредитного договору в частині встановлення комісій за обслуговування кредиту, що, на його думку, суперечить приписам статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Проте колегія вважає такі ствердження безпідставними та відхиляє їх з огляду на наступне.

Так, положення ч. 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» дійсно містили приписи про заборону нарахування комісій.

Частина 4 статті 11 вказаного Закону наголошувала, що кредитодавцю забороняється встановлення у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Проте вказана норма в такій редакції втратила чинність 10.06.2017р., тобто ще до укладення кредитного договору № Z06.211.74201 від 13.06.2017. Натомість, з цієї дати набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні

витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» у чинній на час

укладення кредитного договору в цій справі редакції, передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця ( у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.

За своєю суттю такі платежі за послуги банку і є комісіями. Відтак, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Відповідно до ч. 6 статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі.

Наявна у справі копія кредитного договору № Z06.211.74201 від 13.06.2017р. містить у п. 1.11 інформацію щодо послуг з обслуговування кредиту, зокрема, надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та розмірі, визначених Графіком щомісячних платежів.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до принципу свободи договору ОСОБА_1 мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважала встановлення комісії у кредитному договору несправедливою умовою, натомість відповідач погодила зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилась на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 463/2891/21 (провадження № 61-7373св22).

Отже, правильними є висновки суду в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями.

Повертаючись до розрахунку заборгованості, колегія визнає хибними доводи апелянта про його непідтвердженість, оскільки наявність заборгованості відповідач не заперечує, але принаймні платіжок про сплату кредиту в більшій сумі, ніж за два місяці після його отримання в банку, як визначив позивач, суду не надає, та свій контр- розрахунок не наводить, а відтак колегія вважає, що розрахунок позивача нею не спростовано.

В свою чергу, такий розрахунок базується на виписці по рахунку відповідача, складеній ще первісним кредитором в особі ПАТ «Ідея Банк» (а.с. 15-17).

Як зазначалось вище, суму 3 % річних та інфляційних втрат слід змінити, зменшивши період нарахування з урахуванням позовних вимог. Тому за період з 02.01.2022 по 10.01.2022р. за 9 днів підлягає стягненню сумі 3 % річних у такому розмірі: 96 567,66 х 3 : 100 : 365 х 9 = 71,43 грн.

Що стосується інфляційних втрат, то позивач розпочав їх нарахування на всю суму

заборгованості з 01.01.2020р. по 01.12.2021р., але право на отримання всієї суми заборго-

ваності у розмірі 96 567,66 грн. у нього виникло лише з 02.01.2022р., тож його розрахунок не можна примати до уваги як обґрунтований, оскільки він складений за період до виникнення у позивача такого права.

Таким чином, в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат позивачу належить відмовити, а стягнуту суму 3 % річних слід зменшити до 71,43 грн.

В іншій частині скарга відповідача визнається колегією необґрунтованою.

Таким чином, з урахуванням вище наведених аргументів апеляційним судом, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України, а рішення суду зміні в частині розміру стягнутої заборгованості, яку слід визначити у розмірі 96567,66 + 71,43 = 96 639,09 грн.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, у разі частково задоволення апеляційної скарги та відмови у частині позовних вимог підлягають перегляду й перерахунку стягнуті у спра-

ві судові витрати.

Позивачем за подання позовної заяви із вимогами на суму 109 447,58 грн. сплачено судовий збір в сумі 2 481 грн., а задоволено позов на суму 96639,09 грн., тому йому належить компенсувати за рахунок відповідача судовий збір в розмірі: 96939,09 х 2481 : 109 447,58 = 2 197,45 грн.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 3721,50 грн., а в позові відмовлено на суму 109 447,58 96639,09 = 12 808,49 грн. Тому їй належить до компенсації сума судового збору у розмірі: 3 721,50 х 12808,49 : 109 447,58 = 435,52 грн.

Отже, остаточно взаємозарахуванням визначається на користь позивача сума судового збору у розмірі: 2179,45 435,52 = 1743,93 грн.

Також зменшенню пропорційно до задоволених вимог підлягають і витрати на правову допомогу, які визначені судом першої інстанції в сумі 2000 грн. на користь позивача. Розрахунок: 109 447,58 : 96639,09= 1,13, тому до стягнення належить: 2000 х 1,13 = 1769,91 грн.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374,376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Черкашин Іван Іванович, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 липня 2023 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої заборгованості шляхом її зменшення за рахунок відмови у задоволенні позову про стягнення суми інфляційних втрат та часткового задоволення вимог щодо стягнення суми 3 % річних та здійснити відповідно перерозподіл у зв`язку із цим судових витрат.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги ТОВ «ФК «Профіт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» суму заборгованості за кредитним договором № Z06.211.74201 від 13 вересня 2017 року в розмірі 96 639 (дев`яносто шість тисяч шістсот тридцять дев`ять) гривень 09 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 33 539 (тридцять три тисячі п`ятсот тридцять дев`ять) гривень 09 копійок; заборгованості за відсотками 26 379 (двадцять шість тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 49 копійок; заборгованості за нарахованими та не сплаченими комісіями 36 649 (тридцять шість тисяч шістсот сорок дев`ять) гривень 08 копійок; суми 3% річних 71 (сімдесят одної) гривні 43 копійок.

В задоволенні іншої частини вимог щодо стягнення суми 3 % річних та суми інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» судовий збір в розмірі 1 743 (одна тисяча сімсот сорок три) гривні 93 копійки та витрати на правову допомогу в розмірі 1769 (одна тисяча сімсот шістдесят дев`ять) гривень 91 копійки».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 30 листопада 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова