ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/3936/21
Провадження № 2/362/296/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.04.23 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
за участі секретаря Харченко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_3 про скасування арешту , визнання права власності на частину будинку,
Однак, постановою приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіної О.П. від 20.05.2021 р. позивачам відмовлено у видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки вказана частка не належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.
Як зазначає представник позивача, архівна довідка БТІ містить невірні відомості щодо власників вказаного житлового приміщення та правовстановлюючих документів на даний будинок. Разом з тим, після неодноразового відчуження часток зазначеного будинку, ОСОБА_5 набула право власності на частини зазначеного житлового будинку, а частина даного будинку так залишилась зареєстрованою за ОСОБА_6 .
З метою вирішення питання набуття права власності на частину будинку, що залишилась, ОСОБА_5 неодноразово зверталась до Глевахівської селищної ради, яка не заперечувала проти переходу права власності на вказану частку будинку до Агапітовї, пропонуючи їй звернутися до суду.
Зазначаючи, що позивачі з 23.04.2016 р., а до цього часу спільно з їх спадкодавцем ОСОБА_5 з 1995 року володіли 1/4 частиною житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що за життя належала ОСОБА_6 - без правової підстави (а саме без укладення договору оренди, безоплатного користування, тощо), добросовісно і відкрито, протягом строку більше ніж 10 років (враховуючи положення ч.2 ст. 344 ЦК України щодо приєднання до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла ОСОБА_5 , як спадкодавець), вважає, що наявні підстави для визнання за позивачами права власності на вказану частину житлового будинку за набувальною давністю.
Посилаючись на викладені обставини, представник позивачів просила позов задовольнити.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.10.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі (а.с. 67).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.02.2022 року витребувано докази (а.с.75-76).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12.05.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.88-89).
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.08.2022 року залучено у якості співвідповідача ОСОБА_3 (а.с.178-179).
Відзив на позовну заяву відповідачі до суду не подавали.
Представник позивачів ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, подала клопотання, в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просила позов задовольнити, розгляд даної справи просив здійснювати без її участі (а.с.209)
ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи судом повідомлялась належним чином (а.с.183, 199, 208).
Представник Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області в судове засідання не з`явилися, направили клопотання про розгляд справи у їх відсутності (а.с.201).
На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно не підлягає до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Васильків Київської області померла ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.19).
ОСОБА_5 була матір`ю позивачів, що стверджується їх свідоцтвами про народження (а.с.21).
Постановою приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіної О.П. від 20.05.2021 р. позивачам відмовлено у видачі Свідоцтв про право на спадщину за законом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки вказана частка не належала спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (а.с.25).
Як вбачається з архівної довідки КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації» №179 від 27.02.2017 р., станом на 31.12.2012 р. житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності зареєстровано:
- частина на ім`я ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Іванніковою О.О. 13.11.1996 р.;
- частина на ім`я ОСОБА_5 згідно договору дарування житлового будинку посвідченого ОСОБА_9 ст. державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори 02.04.1983 р. р.1-1269 номер запису :1103 в книзі 1 стор. 11.;
- (одна четверта) частина на ім`я ОСОБА_6 згідно дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого 09.12.1992 р., ОСОБА_10 во. зав. Васильківською держнотконторою р.1-6223, номер запису:1103 в книзі 1 стор.11 (а.с.26).
Разом з тим, з огляду витребуваної судом інвентаризаційної справи щодо вказаного будинку встанволено наступне.
Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 30.06.1980 р., ОСОБА_4 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).
Відповідно до договору від 02.04.1983 р., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-29).
Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності від 09.12.1992 р. на 1/4 частину жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.12.1992 р., за яким набула право власності на 1/4 частину жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.30-32).
Таким чином, співвласниками житлового будинку в рівних частинах, а саме по 1/2 частці кожен, стали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.11.1996 р., після смерті ОСОБА_6 - ОСОБА_3 отримала у власність частину житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.36).
В подальшому, ОСОБА_3 подарувала належну їй частину зазначеного будинку ОСОБА_5 , що стверджується договором дарування часини житлового будинку від 20.09.2002 р. (а.с.37).
Відтак, ОСОБА_5 набула право власності на частини зазначеного житлового будинку, а частина даного будинку так залишилась зареєстрованою за ОСОБА_6 .
Як вбачається з листів ОСОБА_5 від 10.09.2008 р. та 2018 року, адресованих до Глевахівської селищної ради остання просила селищну раду звернутися з заявою до суду про визнання 1/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, після чого прийняти дане майно та вирішити питання про придбання нею вказаної частини будинку.
Однак, листом виконавчого комітету Глевахівської селищної ради № 369 від 11.09.2008 р. ОСОБА_5 повідомили про неможливість звернення до суду з заявою про відумерлість спадщини у зв`язку з її фактичним прийняттям ОСОБА_5 , рекомендовано звернутися до суду з заявою про визнання фактичного прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 (а.с.39).
Листом виконавчого комітету Глевахівської селищної ради №559/02-22 від 31.08.2018 р., я ОСОБА_11 повідомлено про неможливість вирішення питання відумерлості спадщини. При цьому зазначено, що ОСОБА_5 на день смерті ОСОБА_6 разом з нею проживала, вела спільне господарство, доглядала за нею, а після її смерті фактично прийняла спадщину, належну ОСОБА_6 частину будинку. Постійно проживала в будинку, де займала весь будинок, в червні 1995 р. провела поточний ремонт всього будинку, в травні 1995 р. садила овочі на всій присадибній земельній ділянці. Всі роки з дня смерті ОСОБА_6 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 проживала у вищезазначеному будинку, де займала весь будинок, проводила поточні ремонти всього будинку, обробляла присадибну ділянку та інше. Рекомендовано звернутися до суду про визнання фактичного прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , а саме прийняття в спадщину частини будинку АДРЕСА_1 (а.с.40).
Разом з тим, запропонований Глевахівською селищною радою спосіб набуття прав власності не є ефективним і не передбачений нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
У пунках 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).
Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).
Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.
Аналіз ст. 344 ЦК України в сукупності, зокрема, з нормами ч. 3 ст. 335 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець лише приблизно визначив коло об`єктів набувальної давності, вказавши на можливість набуття рухомих і нерухомих речей, включаючи земельні ділянки, транспортні засоби і цінні папери, та не зазначивши винятків. Однак з огляду на загальні правила можна зробити висновок, що набувальна давність не застосовується до об`єктів, виключених із цивільного обороту (ст. 178 ЦК України) або до таких об`єктів, щодо яких не може бути встановлене право власності як абсолютне речове право (майнові права, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація тощо).
Верховний Суд України в Постанові від 6.09.2018р., по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Відтак, ОСОБА_5 , прагнучі захистити свої права, особисто зверталась до Глевахівської селищної ради з метою врегулювання питання щодо придбання зазначеної частки будинку, повідомляючи селищну раду про смерть власника будинку та наявність неуспадкованої ніким спадщини у виді вказаної частини будинку, що свідчить про її чесну і сумлінну поведінку.
Володіння ОСОБА_5 вказаним будинком було добросовісним та відкритим, що відповідає критеріям для застосування набувальної давності володіння з огляду на наступне.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Глевахівської селищної ради №1673 від 16.10.2009 р., ОСОБА_5 разом з чоловіком ОСОБА_12 і синами ОСОБА_13 , 1975 р.н. та ОСОБА_14 , 1979 р.н. проживають і зареєстровані по АДРЕСА_1 з 18.12.1982 р. Разом з ними проживала і була зареєстрована власник частини будинку ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Обставини відкритого і безперервного володіння ОСОБА_5 зазначеним майном стверджується листами Глевахівської селищної ради за 2008, 2018 р.р., які додаються до позову.
Тобто, відкритість володіння ОСОБА_5 та членами її сім`ї зазначеним майном було очевидним для усіх відповідачів, вони не приховували факт знаходження майна в їх володінні; вживали звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна, в тому числі і шляхом проведення поточних ремонтних робіт.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17 .
Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018 р., по справі № 571/1099/16-ц.
З моменту смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_5 разом з членами її сім`ї позивачами, володіли зазначеним будинком, при цьому між ними не існувало жодних договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо) щодо зазначеної частини даного будинку.
Таким чином, позивачі з 23.04.2016 р., а до цього часу спільно з їх спадкодавцем ОСОБА_5 з 1995 року володіли 1/4 частиною житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що за життя належала Крячок ГМ - без правової підстави (а саме без укладення договору оренди, безоплатного користування, тощо), добросовісно і відкрито, протягом строку більше ніж 10 років (враховуючи положення ч.2 ст. 344 ЦК України щодо приєднання до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла ОСОБА_5 , як спадкодавець). Зазначені обставини дають підстави для визнання за позивачами права власності на вказану частину житлового будинку за набувальною давністю.
Також враховується, що позивачам належить і решта частини даного будинку, який вони обслуговують, ремонтують, оплачують комунальні послуги в повному обсязі (а не лише відносно його частини), а іншого способу захистити свої майнові права щодо набуття права власності на частину вказаного будинку відсутні.
У зв`язку з зазначеним, позивачами доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років, що є підставою для визнання за позивачами права власності на частину зазначеного будинку за набувальною давністю та задоволення позову в цій частині.
Щодо вимоги про зняття заборони нерухомого майна.
Запис про обтяження на ім`я власника ОСОБА_4 був вчинений 13.09.2004 р. стосовно обтяження, яке виникло 09.10.1962 р.
Як вбачається з матеріалів справ, з часу накладення заборони будинок неодноразово був відчужений на користь інших осіб і станом на сьогоднішній день, ОСОБА_4 є не власником вказаного будинку, фактичними титульними його власниками є позивачі (щодо 3/4 його частини) та померла ОСОБА_6 (щодо його частини), а наявність нескасованого арешту є порушенням права власників даного будинку
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України право власності позивача, як абсолютне право, має бути захищене лише при доведенні самого факту порушення.
Вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року.
Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вендітеллі проти Італії» (1994) суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.
Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Крім того, незняття арешту з майна боржника протягом тривалого часу за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11.
Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності заборони відносно майно - житлового будинку, що є предметом розгляду вказаної справи порушується право власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів, підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття заборони з майна.
На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 15, 16, 316, 319, 321, 328, 344, 391 ЦК України, статтями 4, 12, 19, 77-81, 200, 206, 247, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_3 про скасування арешту, визнання права власності на частину будинку задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 - в рівних частинах, а саме по 1/8 частині за кожним.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко