Житомирський апеляційний суд
Справа №285/606/23 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 114 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Зінчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі

цивільну справу №285/606/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Помагаєва А.В. у м.Звягель,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонити: перебувати в місці спільного проживання з нею за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися на 100 метрів до місця проживання: АДРЕСА_1 ; особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заяву обґрунтовувала тим, що постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 06 січня 2021 року ОСОБА_2 визнано виним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18 січня 2023 року ОСОБА_2 знову визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. У 2013 році ОСОБА_2 намагався її виселити з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення. Крім того, вона неодноразово зверталася до поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_2 відносно неї та застосування термінового заборонного припису за вчинення домашнього насильства, але це не призвело до жодних позитивних наслідків. ОСОБА_2 на шлях виправлення не стає та продовжує вчиняти неправомірні дії відносно неї, а саме: в стані алкогольного сп`яніння регулярно вчиняє бійки, штовханину, створює конфліктні ситуації, словесно ображає, чим принижує її гідність, погрожує та наносить їй тілесні ушкодження. Це вкрай негативно впливає на її психоемоційний стан. Неодноразові звернення до поліції щодо припинення незаконних дій ОСОБА_2 відносно неї не дали конкретного результату, через що вона постійно перебуває в напруженому та пригніченому стані, що вкрай негативно впливає на стан її здоров`я. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 17 квітня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний. Вона, як колишнє подружжя, відноситься до переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання. Неправомірні дії ОСОБА_2 викликають у неї побоювання за її безпеку, самостійно вона не здатна захиститися, тому вважає, що необхідно застосувати обмежувальний припис, що забезпечить дієвий, ефективний та невідкладний захист для недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року виданий обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначені заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонено перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонено вести листування, телефонні розмови (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині заборони перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та заборони наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати та ухвалити нове або змінити рішення.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що виклики до суду він не отримував, оскільки фактично проживає в с.Семенівка Житомирського району Житомирської області та догляд за ним здійснює його рідна сестра. У судовому засіданні присутнім не був, чим порушено його право, як учасника справи, на надання йому правової допомоги як інваліду 1 групи, що є недотриманням вимог ст.59 Конституції України. Обмежувальний припис стосовно нього, як тимчасовий захід, в оскарженій частині не може існувати у зв`язку з тим, що він особисто має квартиру АДРЕСА_2 , та має право розпоряджатися, здійснювати за нею догляд, проживати у квартирі, що до уваги судом першої інстанції прийнято не було. По-перше, він не мав можливості надати суду копію ордеру від 12 лютого 1990 року №9, який виданий на його ім`я начальником КЕЧ Новоград-Волинського району. На той час у складі його сім`ї була його дружина ОСОБА_3 , з якою він у подальшому шлюб розірвав. По-друге, з 26 грудня 2003 року по 17 квітня 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Заявник вселилася проживати у його неприватизовану квартиру. По-третє, він зареєстрований у спірній квартирі з 04 травня 1990 року, а заявниця - з 31 грудня 2003 року. Крім того, він брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях. Наразі є особою з інвалідністю 1-ої групи. Відповідно до висновку лікарської комісії Любарської лікарні від 20 лютого 2023 року №335 йому встановлена інвалідність 1-ої групи Б внаслідок психічного розладу з 09 лютого 2023 року, причиною якої є захворювання, пов`язане з захистом Батьківщини та потребує постійного стороннього догляду і нагляду. Він проживає разом із ОСОБА_4 . Не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо заборони перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , бо йому необхідно контролювати своє майно, що знаходиться в квартирі, оскільки з бувшою дружиною знаходиться в неприязних відносинах, а вона розтранжирює його майно. Отже, йому постійно необхідно навідуватися до квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Посилається на те, що квартира АДРЕСА_2 є неприватизованою та не є приватною або особистою власністю ОСОБА_2 , а фактично є власністю держави, а він житлове приміщення наймає, оскільки ордер на квартиру надає лише право володіти та користуватися квартирою, а не розпоряджатися нею. Скаржник визнає, що проживає за іншим місцем із власної ініціативи, а відтак безпідставні обурення стосовно позбавлення його права проживати у спірній квартирі. Та обставина, що ОСОБА_2 брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі збройної агресії РФ свідчать про його обізнаність із військовою справою. ОСОБА_2 знає та вміє користуватися зброєю, а відтак потенційно може застосувати її відносно неї, а наявність психічного розладу підвищує такий ризик. Ймовірність неадекватної поведінки достатньо висока. Вона не має іншого місця проживання. Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 17 лютого 2021 року в справі №766/13927/20-ц, пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник адвокат Кіндрась С.В. просять апеляційну скаргу задовільнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1

ОСОБА_1 та її представник адвокат Купець Б.Л. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Заяви про видачу обмежувального припису розглядаються судом у порядку окремого провадження, основною метою якого є розгляд цивільних справ про підтвердження наявності або відсутності фактів домашнього насильства чи насильства за ознакою статі, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів постраждалої особи.

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (частина перша ст.350-3 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої ст.350-5 ЦПК України, справи про видачу обмежувального припису розглядаються судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2023 року суд постановив в судове засідання викликати заявника та заінтересовану особу, тобто розглянути справу про видачу обмежувального припису за участі, у тому числі заінтересованої особи ОСОБА_2 , а тому мав його повідомити належним чином.

Із матеріалів справи вбачається, що судова повістка про виклик ОСОБА_2 повернута поштою на адресу суду першої інстанції, без зазначення причини невручення судової повістки заінтересованій особі ОСОБА_2 (а.с.26-27).

Отже, матеріали справи не містять доказів про повідомлення заінтересованої особи ОСОБА_2 про судове засідання, яке призначалося на 24 лютого 2023 року. Проте, суд першої інстанції всупереч вимог закону розглянув питання про видачу обмежувального припису за відсутності заінтересованої особи ОСОБА_2 , хоча матеріали справи не містили доказів, що останній повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду. Крім того, суд надсилав судову повістку за місцем реєстрації ОСОБА_2 , а не за місцем його фактичного проживання

За положеннями п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У апеляційній скарзі міститься посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме на те, що суд першої інстанції розглянув питання видачі обмежувального припису за відсутності заінтересованої особи ОСОБА_2 , який не був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, хоча таке повідомлення було обов`язковим, що обмежело права скаржника на прийняття участі у судовому засіданні, подання до суду першої інстанції доказів, прийняття участі у дослідженні доказів тощо, що свідчить про порушення права на справедливий суд.

Наявність обов`язкової підстави тягне скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, враховуючи, що суд першої інстанції припустився порушення норм процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності заінтересованої особи ОСОБА_2 , який про дату, час і місце проведення судового засідання повідомленим не був, а таке повідомлення було обов`язковим та скаржник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Також апеляційний суд в порядку ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими до апеляційної скарги письмовими доказами, приймаючи до уваги, що скаржник не подав їх до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тобто наявний винятковий випадок.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 2003 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 квітня 2012 року шлюб розірваний (а.с.14). Отже, заявник є колишньою дружиною ОСОБА_2 .

Заявник та заінтересована особа зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житлі з 04 травня 1990 року, а ОСОБА_1 з 31 грудня 2003 року. Також у спірній квартирі зареєстрована дочка колишньої дружини (а.с.45).

Спірна квартира була надана ОСОБА_2 для проживання його сім`ї у 1990 році, а у той час він був одруженим із ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_2 розірвав шлюб із першої дружиною та одружився із заявником, яка стала проживати у цій квартирі. Наразі шлюб із ОСОБА_1 розірваний. Квартира не приватизована та є предметом суперечок, які виникають між колишнім подружжям, яке порозумітися не може.

При вирішені конфліктних ситуацій ОСОБА_2 важко зберігати спокій (стриматися) та він застосовує форми домашнього насильства. Знаходження ОСОБА_1 у квартирі, яку ОСОБА_2 вважає своєю, є для нього провокуючим фактором.

Сторони намагалися вирішити житловий спір у суді та заявляли один до одного вимоги про виселення з цієї квартири. Їм у задоволенні позовів судом відмовлено, а тому спір між сторонами щодо квартири триває та є невирішеним, що створює підґрунтя для домашнього насильства.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення інспектором СПДН Новоград-Волинського РВП встановлено, що 14 січня 2023 року ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, у зв`язку з чим був винесений терміновий заборонний припис серії АА №319952 від 14 січня 2023 року відносно ОСОБА_2 строком на 3 доби (а.с.15-16).

Матеріали справи також містять копії постанов Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, винесених у справах №№285/55/21,285/360/23, якими ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою ст.173-2 КУпАП, скоєного відносно заявниці. Так, 27-28 грудня 2020 року за місцем свого проживання ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме: висловлював на її адресу слова образ та погроз, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психологічному здоров`ю. 14 січня 2023 року за місцем свого проживання ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , ображаючи її словами грубої нецензурної лайки, погрожуючи фізичним насильством, намагався вчинити бійку, чим спричинив шкоду її психічному здоров`ю. Отже, встановлені факти вчинення ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру (а.с.6-8).

Також матеріали справи містять довідки медичних установ про те, що у 2004 році ОСОБА_1 зверталася у травмпункт із приводу нанесення чоловіком травми: забійна рана лобної ділянки голови, а у 2008 році заявник зверталася у травмпункт із приводу нанесення чоловіком травм: побої, забій обличчя, гематома, множинні забої тулубу, розрив зв`язки лівого колінного суглобу тощо (а.с.12,14).

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з частиною першою ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з частинами третьою та четвертою ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої ст.1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Отже, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (ст.4 цього Закону).

У частині другій ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

За змістом Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Згідно з частиною третьою ст.12, частиною першою ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша ст.89 ЦПК України).

Матеріали справи не містять відомостей про оскарження ОСОБА_2 постанов Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, винесених у справах №№285/55/21,285/360/23, які підтверджують вину останнього у вчиненні домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_1 .

Також заслуговує на увагу висновок лікарської комісії Комунального некомерційного підприємства «Любарська лікарня» від 03 березня 2022 року №335, за яким ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду та за рівнем обмеження життєдіяльності має: обмеження самообслуговування; обмеження здатності до орієнтації; обмеження здатності до спілкування; обмеження здатності контролювати свою поведінку.

Хворобливий стан здоров`я ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю 1-ої групи «Б» внаслідок психічного розладу посилює ризики, коли спір за квартиру між сторонами триває.

Відповідно до висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 17 лютого 2021 року в справі №766/13927/20-ц, пріоритет наданий безпеці постраждалої особи, а не праву користування кривдника, враховуючи його поведінку.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці та необхідності видачі обмежувального припису, врахувавши характер вчинених заінтересованою особою дій, ризики їх продовження.

Із метою забезпечення дієвого та ефективного захисту інтересів ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку щодо доцільності та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, встановлених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Рішенням суду першої інстанції був встановлений строк дії обмежувального припису на 6 місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню. З моменту винесення рішення вже сплинуло 3 місяці, тому колегія суддів вважає за доцільним встановити строк дії обмежувального припису на 3 місяці.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав, а саме:

-заборонити перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

-заборонити вести листування, телефонні розмови (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановити строк дії обмежувального припису 3 місяці.

Про видачу обмежувального припису інформувати уповноважений підрозділ органів Національної поліції України за місцем проживання ОСОБА_1 для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік, а також виконавчий комітет Звягельської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 29 травня 2023 року.