К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року місто Київ

справа № 760/12441/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/10864/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Українця В.В. від 11 квітня 2023 року у справі за позовом Київської міської ради, поданого в її інтересах заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва (Київської місцевої прокуратури № 7) до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 (Подільської окружної прокуратури м. Києва) в інтересах Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Позов обґрунтовано тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000103 від 6 січня 2016 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 4 статті 364 КК України.

В ході кримінального провадження стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 , яка в

подальшому на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року відчужила її на користь ОСОБА_6

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не відкривалася, від його імені заповіт чи спадковий договір не посвідчувалися. Наведені обставини свідчать, що у зв`язку із відсутністю спадкоємців після ОСОБА_6 , спадщина мала бути визнаною відумерлою і перейти у власність Київської міської ради.

Разом з тим, встановлено, що спірна квартира зареєстрована приватним нотаріусом КМНО Кударенко В.М. на праві власності за ОСОБА_3 (номер запису про право власності від 18 лютого 2015 року № 8767447). Підставою для реєстрації права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна є договір купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А. за реєстрованим № 1950.

В подальшому, 18 лютого 2015 року вказана квартира була продана ОСОБА_4 , а 22 серпня 2015 року - ОСОБА_1 .

Досудовим розслідуванням встановлено, що державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А. договір купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року за реєстровим № 1950 не посвідчувався. Згідно з даними КП КМР "Київське міське бюро технічної інвентаризації" у реєстровій книзі № 1850-20 відсутні будь-які записи, в тому числі і щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Київською місцевою прокуратурою № 7 встановлено неналежне виконання органом місцевого самоврядування повноважень щодо вжиття заходів про визнання спадщини відумерлою та повернення спірного майна у судового порядку, що свідчить про бездіяльність Київської міської ради, тому саме Київською місцевою прокуратурою № 7 пред`являється позов в інтересах держави.

Посилаючись на те, що правові підстави для вибуття квартири з власності ОСОБА_6 були відсутні, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 вересня 2009 року; визнати спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 відумерлою; витребувати від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року позов Київської міської ради, поданий в її інтересах заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва (Київської місцевої прокуратури № 7), задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріально контори Артеменко О.А., зареєстрований в реєстрі за № 1950, щодо квартири АДРЕСА_1 . Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належала померлому на праві власності на підставі договору дарування квартири від 23 вересня 2009 року. Витребувано від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 у

власність територіальної громади міста Києва - Київської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Подільської окружної прокуратури м. Києва судовий збір у розмірі 3 640 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Подільської окружної прокуратури м. Києва судовий збір у розмірі 3 640 грн. 00 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2009 року не був нотаріально посвідчений, а тому в силу закону є недійсним. Як наслідок спірна квартира вибула з власності без правових підстав, наслідком чого є її витребування від останнього набувача ОСОБА_1 та визнання спадщини відумерлою, оскільки спадкоємці після ОСОБА_6 відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що суд неправомірно розглянув справу у відсутність відповідача ОСОБА_1 та її представника, оскільки представник завчасно повідомив про неможливість участі у судовому засіданні у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесу в Верховному Суді, а сам відповідач взагалі не була належним чином повідомлена про розгляд справи; вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним не підлягає задоволенню, оскільки правочин, який не вчинено не може бути визнаний недійсним; суд не мав права розглядати питання про визнання спадщини відмерлою, оскільки воно мало розглядатися в окремому провадженні; належним способом захисту у спірних правовідносинах може бути лише вимога про відшкодування вартості спадкового майна; ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому спірна квартира не може бути витребувана у неї.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Поданий Подільською окружною прокуратурою м. Києва відзив на апеляційну скаргу не приймається до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки поданий поза межами встановленого судом строку для вчинення відповідної процесуальної дії і підстав для його поновлення судом не встановлено.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзивів на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Прокурор Київської міської прокуратури - Корж О.А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 7 вересня 2007 року № НОМЕР_1 (том І а.с. 18).

23 вересня 2009 року ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_6 , підтвердженням чого є копія договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А., реєстровий номер 3-2177 (том І а.с. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (том І а.с. 22).

Відповідно до витягів із спадкового реєстру від 13 жовтня 2017 року спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не відкривалась, заповіт від його імені чи спадковий договір не посвідчувались (том І а.с. 23-29).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , останній придбав квартиру АДРЕСА_1 за 9 000 грн. (том І а.с. 35).

18 лютого 2015 року ОСОБА_3 продав вказану квартиру ОСОБА_4 (том І а.с. 38).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 серпня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2015 року, укладеного з ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., реєстровий номер 2844 (том І а.с. 32).

6 січня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення злочину (кримінальне провадження № 0000103). З фабули вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інші невстановлені особи, у невстановлений слідством час та місці шляхом обману, використовуючи підроблені документи, заволоділи об`єкти нерухомості за переліком адресів, зокрема, й за адресою: АДРЕСА_2 (том І а.с. 15-16).

Згідно копії листа П`ятої київської державної нотаріальної контори від 8 серпня 2017 року № 5068 державним нотаріусом Артеменко О.А. не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 25 вересня 2009 року (том І а.с. 30).

Відповідно до копії листа комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 12 січня 2018 року у реєстровій книзі № д. 1850-20 відсутні будь-які записи, в тому числі і щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (том І а.с. 20).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Як убачається з матеріалів справи, підставою вибуття квартири АДРЕСА_1 з власності ОСОБА_6 є договір купівлі-продажу вказаної квартири від 25 вересня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А.

Разом з тим, вказаний договір не був нотаріально посвідчений, підтвердженням чого є лист П`ятої київської державної нотаріальної контори від 8 серпня 2017 року № 5068, відповідно до якого державним нотаріусом Артеменко О.А. не посвідчувався договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25 вересня 2009 року (том І а.с. 30).

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, а отже спірна квартира вибула з власності ОСОБА_6 поза його волею, що є наслідком її витребування на користь органу місцевого самоврядування як спадщини, яка є відумерлою.

Проте, суд першої інстанції помилково вважав обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про визнання договору купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року недійсним.

Суд не врахував, що згідно з частиною 1 статті 657 ЦК України (в редакції, що була чинною на момент укладення спірного договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

У постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Ураховуючи наведене, договір купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2009 року є нікчемним в силу закону, а тому визнанню недійсним не підлягає, на що суд першої інстанції уваги не звернув. У зв`язку із цим, рішення суду в частині задоволення цієї вимоги підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні вимоги про визнання договору недійсним.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу у відсутність сторони відповідача, яка не була належним чином повідомлена, відхиляється судом апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи наявні підтвердження про отримання ОСОБА_1 судової повістки (том ІІ а.с. 6). Клопотання її представника про відкладення судового розгляду також свідчать про обізнаність ним про дату судового засідання. Вважаючи неповажними причини неявки представника відповідача в судове засідання, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права.

Посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права в частині розгляду питання щодо визнання спадщини відумерлою в порядку позовного провадження, а не окремого, відхиляються колегією суддів, оскільки у даному випадку наявний спір про право, що виключає можливість розгляду справи в порядку окремого провадження.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності обраного позивачем способу захисту є необґрунтованими, оскільки статтею 388 ЦК України встановлено саме таку правову підставу для повернення майна від добросовісного набувача як витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому визнання спадщини відмерлою є похідною вимогою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про задоволення позову частково через неправильне застосування норм матеріального

права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 , то відповідно судовий збір за вимогу майнового характеру підлягає стягненню лише з неї в розмірі 3 756 грн. (250 400 грн. х 1,5% : 100).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року в частині задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2009 року та в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову Київської міської ради, поданого в її інтересах заступником керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва (Київської місцевої прокуратури № 7) доОСОБА_3 про визнання договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Подільської окружної прокуратури м. Києвасудовий збір в розмірі 3 756 грн.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року залишити без змін і поновити його дію.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: