ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/328/22 Номер провадження 22-ц/814/2217/23Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючий суддя Чумак О.В.,

судді:Дряниця Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Боштенка В.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2022 року, ухвалене суддею Хіневичем В.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі законного представника відповідача ОСОБА_3 , третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

встановила:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_4 ,про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обгрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом. За цією ж адресою зареєстрований, але не проживає більше року, її правнук ОСОБА_2 . Приймаючи до уваги те, що відповідач проживає разом зі своєю матір`ю, а його реєстрація за спірною адресою створює їй перешкоди у користуванні належним їй нерухомим майном, в зв`язку з чим вона позбавлена можливості отримати субсидію, продати або обміняти його, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Крюківського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі законного представника відповідача ОСОБА_3 , третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З цим рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач не проживає за спірною адресою без поважних причин, оскільки проживає та знаходиться на утриманні своєї матері. Збереження реєстрації за відповідачем порушує її право власності на належний їй житловий будинок, позбавляє її можливості оформити субсидію та здійснити відчуження нерухомого майна.

Вважає, що її позовні вимоги доведені належними доказами та підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, законного представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 січня 1997 року, посвідченим державним нотаріусом І Кременчуцької державної нотаріальної контори Мусієнко Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 3-23; серія ААЕ № 576432.

У вказаному будинку зареєстрований правнук позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян та довідки наданої Крюківською районною адміністрацією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 08.02.2022 року за вих. №1007/01-27.

Також судом встановлено, що малолітній ОСОБА_2 , був зареєстрований, як член сім`ї власника, не проживає за адресою місця реєстрації понад один рік.

Крім того місцевим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , 2009 року народження, є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що вбачається зі свідоцтва про народження, виданого повторно 14.07.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.05.2016 року (справа № 537/1857/16-ц), яке набрало законної сили 13.06.2016 року, шлюб, зареєстрований 02.09.2007 року у Піщанській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, за актовим записом №38, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_2 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , яка згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.01.2022 року за №29540696 є власником частини даної квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був зареєстрований у спірному житловому будинку на законних підставах та зі згоди позивачки, як її правнук. Приймаючи до уваги те, що відповідач є малолітньою особою та не може самостійно обирати місце свого проживання, факт його не проживання за місцем реєстрації не є безумовною причиною для позбавлення його права користування жилим приміщенням

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 396 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось позивачкою, малолітній відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному житловому приміщенні за її згодою, як правнук. Також у спірному будинку були зареєстровані дочка позивачки ОСОБА_6 (баба відповідача), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 (батько відповідача).

Обгрунтовуючи позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житим приміщенням, позивачка ОСОБА_1 послається на те, що відповідач не проживає у спірному будинку з часу реєстрації, оскільки проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 ..

Не заперечуючи факт непроживання малолітнього ОСОБА_2 за місцем його реєстрації, його мати, як законний представник, зазначила, що до смерті баби відповідача - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , син постійно приходив до спірного житлового будинку, залишався там проживати під час канікул, а також влітку, в нього була своя кімната, деякі речі та іграшки. Після її смерті, позивачка ОСОБА_1 поселила в будинок АДРЕСА_3 квартирантів, в зв`язку з чим вони перестали туди приходити.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

При цьому Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Установивши, що відповідач був зареєстрований у спірному будинку на законних підставах та зі згоди його власника, а також що ОСОБА_2 є малолітньої дитиною та в силу свого віку не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки не має достатнього обсягу цивільної дієздатності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

При цьому місцевий суд вірно врахував, що не впливає на поважність причин не проживання дитини, наявність у того з ким вона фактично проживає права власності на житло, в зв`язку з тим, що наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги те, що після смерті баби відповідача ОСОБА_6 , яка постійно проживала за спірною адресою, позивачка ОСОБА_1 поселила у вказаному будинку квартирантів, що фактично створило перешкоди у проживанні відповідача за місцем реєстрації.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з приводу того, що умови в яких проживає дитина на даний час є значно кращими ніж у будинку, який належить позивачці, оскільки будь-яких доказів на підтвердження аварійності даного будинку та неможливості проживання в ньому позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги переважно дублюють зміст позовної заяви, спростовуються встановленими судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону, висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18 ( провадження № № 61-1635св20).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30.05.2023.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук