КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/1022/20 Головуючий у І інстанції Мерзлий Л.В.
Провадження № 22-ц/824/9277/2023 Доповідач у ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 2007 року по 2010 рік вона проживала з відповідачем однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 . З 2010 року сторони проживають окремо, а дитина проживає разом з матір`ю.

Син навчається в 6-му класі Бучанського навчально-виховного комплексу «Спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів -загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» № 4 Бучанської міської ради Київської області в експериментальному класі на комерційній основі, а вартість навчання становить 2 600 грн за рік.

При цьому щомісяця дитина відвідує низку гуртків, а саме: програмування, робототехніка, математика, англійська мова, вартість яких складає 4 700 грн на місяць. Дитина дуже талановита, адміністрація школи підкреслює високий рівень інтелекту та розумової діяльності дитини.

Кожного року для оздоровлення дитини позивачка на місяць виїжджає з нею в Карпати та на море. Дитина бажає відвідувати басейн та стати в майбутньому спеціалістом в галузі комп`ютерно-інформаційної індустрії. Мрія сина - навчатися в школі «Афіни», вартість навчання в якій складає 1 500 доларів США на місяць. Самій позивачці достатньо важко утримувати і забезпечувати спільну з відповідачем дитину на належному рівні адже вона є приватним підприємцем, її щорічний дохід становить близько 1 млн. гривень.

Позивачка вказувала, що їй достовірно відомий факт того, що батько дитини займається бізнесом, а саме житловим будівництвом, має у власності квартири, будинки, ресторани, кафе, сауни, автомобілі VIP-класу, будівельний транспорт. Крім того, протягом року він неодноразово їздить на відпочинок за кордон.

Відзначає, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містить інформацію про 65 зареєстрованих на праві власності об`єктів нерухомості за відповідачем. Тобто, відповідач матеріально забезпечена людина, що дає йому можливість належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання щодо утримання своєї дитини для її гармонійного розвитку.

Відповідач перебуває у працездатному віці, договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, а тому, беручи до уваги обов`язок батьків утримувати дитину, позивачка вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в максимальному розмірі щомісячно і при цьому його матеріальне становище не погіршиться.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 22 180,00 грн щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7 000,00 грн щомісячно, починаючи з 07 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Допущено негайне виконання судового рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Возного М.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачкою в судовому засіданні не доведено позовні вимоги, тоді як відповідач довів, що дитина переважно проживає разом з батьком, її утриманням, розвитком та оздоровленням займається батько.

Фактично з 2010 року, тобто з часу, коли сторони припинили проживання однією сім`єю, відповідач утримує сина ОСОБА_5 , щомісячно перераховував на банківську картку позивачки суму 3 000 - 3 500,00 грн, забезпечив позивачку та сина житлом - квартирою АДРЕСА_1 . Протягом всіх цих років син постійно з п`ятниці до понеділка, всі шкільні канікули знаходиться із відповідачем за його місцем проживання, він постійно купує йому одяг, продукти харчування на тиждень, коли він перебуває у своєї матері, сплачує за навчання, завжди надає кошти позивачці та сину на їх відпочинок на морі. Крім цього, син їздить на відпочинок в Карпати та на море і разом із відповідачем та окремо з бабусею ОСОБА_6 , докази чого надавалися до матеріалів справи.Таким чином, відповідач забезпечив своєму сину рівень життя достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного і духовного розвитку.

Позивачка понад рік проживає за кордоном і в цей час син проживає з відповідачем в Україні, навчається в школі.

Позивачкою не надано доказів того, що відповідач займається підприємницькою діяльністю у сфері житлового будівництва.

13 лютого 2019 року ФОП ОСОБА_1 , основним видом діяльності якого було «Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування» припинено, про що свідчать відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. На даний час будь-які доходи від підприємницької діяльності у відповідача відсутні.

Надана до матеріалів справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 лютого 2020 року, яка містить відомості про зареєстровані на ім`я відповідача об`єкти нерухомого майна в містах Ірпінь і Буча та в с. Горенка Київської області, не актуальна. Зазначене майно було відчужене відповідачем на користь третіх осіб ще у 2012-2013 роках, але записи про право власності не були погашені з технічних причин, адже до 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі зміни права власності на майно в період з 01 січня 2013 року по 22 червня 2018 року відомості про нового власника вносилися до Державного реєстру прав, при цьому інформація про старого власника цього майна залишалася в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач не звертався до державного реєстратора щодо погашення права власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно під час переходу права власності, так як це потребує значних коштів, яких він не має протягом останніх трьох років.

Крім цього, всупереч вимогам статті 182 СК України судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що відповідач має на утриманні ще двох дітей, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання якої він перераховує кошти на картку її матері ОСОБА_10 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає з ним.

З врахуванням наведених обставин, на думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що враховуючи матеріальне становище відповідача, можливо стягувати аліменти у розмірі 7 000,00 грн щомісячно.

Відзив позивачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Возний М.В.підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивачки - адвокат Шевченко З.В. в попередньому судовому засіданні 11 жовтня 2023 року заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Визнала ту обставину, що ОСОБА_2 проживає у Німеччині, а спільний син сторін ОСОБА_5 проживає в Україні разом із батьком ОСОБА_1 , але вважає таке проживання тимчасовим до закінчення війни в Україні.

В судове засідання 22 листопада 2023 року позивачка та її представниця не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином під розписку, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в зареєстрованому шлюбі не перебувають.

Згідно із наданим відповідачем актом № 26, складеним депутатом Гостомельської селищної ради Київської області Дубасом В.В. 29 серпня 2020 року, засвідченим двома сусідами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також завіреним секретарем селищної ради Кислиця О.В., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з березня 2020 року проживає та знаходиться на утриманні свого батька - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні місцевого суду представником позивача було зазначено, що син сторін проживає з матір`ю, а з батьком лише проводить час та станом на дату розгляду справи перебуває у батька тимчасово, оскільки з введенням в Україні воєнного стану позивачка перебуває за кордоном.

Відповідно до відомостей Територіального сервісного центру МВС № 3247 від 10 вересня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано три транспортних засоби 2006-2008 років випуску.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровані об`єкти житлової та нежитлової нерухомості.

За інформацією Державної прикордонної служби України від 01 вересня 2022 року за період з 20 березня 2018 року по 22 січня 2022 року ОСОБА_1 двадцять разів перетинав державний кордон.

Враховуючи обставини справи, ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік та потреби дитини, беручи до уваги докази щодо фактичного матеріального становища відповідача, зважаючи на обов`язок обох батьків щодо утримання дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 7 000,00 грн щомісячно, починаючи з дати звернення останньої до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

У відповідності до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку (частини друга, третя статті 182 СК України).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

З врахуванням наведених норм матеріального та процесуального права, пред`являючи позов про стягнення аліментів на дитину, позивачка має надати суду перш за все докази народження у сторін спільної дитини (свідоцтво про народження), докази фактичного місця проживання дитини, що дає їй право звертатись із таким позовом. Також до предмета доказування входить матеріальний стан обох батьків, докази утримання дитини одним із батьків і ненадання такого утримання іншим, стан здоров`я батьків та дитини тощо (стаття 182 СК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка надала суду свідоцтво про народження спільного сина сторін - ОСОБА_5 , однак не надала доказів проживання дитини разом з нею, що давало їй підстави для пред`явлення відповідного позову до відповідача про стягнення аліментів на її користь.

Як вбачається із заперечень відповідача проти позову, він наголошував на тому, що дитина проживає періодично з ним, а також надав суду докази утримання ним сина і забезпечення усіх його матеріальних потреб.

Так, відповідач надав суду акт, складений 29 серпня 2020 року депутатом Гостомельської селищної ради Київської області Дубасом В.В. в присутності свідків - сусідів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , відповідно до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з березня 2020 року проживає та знаходиться на утриманні свого батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Проживає постійно та нікуди не виїжджав, забезпечений всім необхідним.

Зазначені доводи відповідача позивачкою не були спростовані. Натомість всі її клопотання до суду зводились до витребування судом доказів майнового стану відповідача. Разом із тим, майновий стан відповідача має значення лише для визначення розміру аліментів, однак для того, щоб суд перейшов до оцінки обґрунтованості позовних вимог в частині визначення розміру аліментів, суд має встановити, чи проживає дитина із позивачем, чи ухиляється відповідач від матеріального утримання дитини.

Колегія суддів враховує, що справа розглядалась судом першої інстанції протягом трьох років, що було пов`язано із карантинними обмеженнями, численними клопотаннями позивачки про витребування доказів, зміною складу суду, процесуальною поведінкою сторін. Між тим, на час ухвалення рішення судом встановлено, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації до України позивачка проживає за межами України, однак син сторін - ОСОБА_5 проживає разом із відповідачем в Україні. Ці обставини визнаються сторонами.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що таке проживання є тимчасовим, до закінчення військового стану, а тому стягнув з відповідача аліменти на користь позивачки на сина, який проживає із відповідачем.

Однак, таке стягнення суперечить самій суті аліментів, які стягуються саме для утримання дитини. Щомісячне стягнення аліментів передбачає щомісячну витрату отриманих коштів на потреби дитини. Отже, стягнення коштів з того із батьків, з ким на час ухвалення рішення суду проживає дитина, на користь того із батьків, з ким дитина не проживає, однак з врахуванням того, що в майбутньому обставини можуть змінитись і дитина може змінити місце проживання, є несправедливим і таким, що суперечить вимогам сімейного законодавства України.

Після закінчення військових дій на території України, повернення ОСОБА_2 до України і проживання спільного сина сторін з нею, вона може скористатись своїм правом на пред`явлення до відповідача нового позову про стягнення аліментів.

Згідно із вимогами статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За частиною третьою статті 181 СК Україниза рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої, другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За змістом статті 179 СК України аліменти можуть виплачуватися на ім`я батьків або інших законних представників дитини, які розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Таким чином, виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, які свідчать про те, що неповнолітній син сторін на час пред`явлення позову та ухвалення судового рішення проживає з відповідачем та фактично знаходиться на утриманні батька, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 7 000,00 грн на користь позивачки, що не відповідає обставинам даної справи та інтересам самої дитини.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Зважаючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови у задоволенні позову у повному обсязі, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 1 261,20 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, необхідно компенсувати останньому за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 20 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 261,20 грн (одну тисячу двісті шістдесят одну гривню 20 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній