ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м.Суми

Справа №592/7694/23

Номер провадження 22-ц/816/1606/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року у складі судді Косолап М.М., ухваленого в м. Суми, повний текст рішення складено 14 липня 2023 року

в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду за допомогою засобів поштового зв`язку з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачка звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 18 грудня 2010 року. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Внаслідок неналежного виконання позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 24 квітня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 48 317 грн 29 коп., яка складається із: 15 993 грн 51 коп. заборгованість за кредитом, 32323 грн 78 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0 грн заборгованість за комісією, яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідачки судові витрати.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що транзакція, зазначена у виписці 14 жовтня 2020 року на суму 1 246 904,51 грн це здійснене банком централізоване списання частини заборгованості (пені) за минулі періоди згідно власного рішення і зазначену суму не можна враховувати як оплату, здійснену самостійно відповідачкою на погашення заборгованості. А після списання заборгованості банком згідно власного рішення, заборгованість за відсотками відповідно зменшилася і станом на 14 жовтня 2020 року зазначена в розмірі 32 797,57 грн та з урахуванням часткових погашень в позові до стягнення визначена сума боргу за відсотками в розмірі 32 323,78 грн.

Звертає увагу суду на те, що заборгованість за тілом кредиту це фактично отримані та повернуті відповідачем кошти без будь-яких нарахувань та сплати відсотків, в т.ч. за рахунок тіла кредиту. Заборгованість відповідачки за фактично використаними кредитними коштами підтверджується належними та допустимими доказами по справі, становить 15 993,51 грн і підлягає стягненню в повному обсязі.

На думку позивача, місцевий суд безпідставно відмовив банку у стягненні фактично отриманих позичальником грошових коштів та помилково дійшов висновку про сплату боргу і відсутність заборгованості.

Стосовно відсотків зазначає, що сторони погодили порядок їх нарахування в тарифах і Умовах та правилах надання банківських послуг. Користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення боргу, відповідачка фактично погоджувалася з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку.

Враховуючи, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків, основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отриманих відсотків за користування ними, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, а тому вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність заборгованості за відсотками.

Відповідачка правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2010 року відповідачка підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розмір процентної ставки вказана заява не містить (а. с. 11).

На підтвердження своїх вимог банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які відповідачкою не підписані (а.с. 12-37).

Також позивачем було надано виписку з рахунку (а.с. 46-52).

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачці за кредитним договором було надано наступні кредитні картки №№ НОМЕР_1 (дата відкриття 10 грудня 2008 року, термін дії 12/12, тип картки карта Універсальна GOLD mini); НОМЕР_2 (дата відкриття 10 грудня 2008 року, термін дії - 12/12, тип картки особиста карта); НОМЕР_3 (дата відкриття 25 січня 2013 року, термін дії - 01/16, тип картки карта Універсальна mini); НОМЕР_4 (дата відкриття 25 січня 2013 року, термін дії 12/16, тип картки карта Універсальна GOLD) (а.с. 10).

Відповідно до розрахунку банку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 24 квітня 2023 року становить 48 317 грн 29 коп., з яких: 15 993 грн 51 коп. заборгованість за тілом кредиту; 32 323 грн 78 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 3-8).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідачка мала на увазі, підписуючи заяву про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку та відкриття рахунку, та відповідно брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків, а тому підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом у заявленому розмірі відсутні. Стосовно стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд зазначив, що доказів того, що сума фактично отриманих кредитних коштів (тіло кредиту) перевищує суму фактично сплачених відповідачкою коштів в рахунок погашення заборгованості по простроченому тілу кредиту, надано не було, отже позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність у відповідачки заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 15 993,51 грн перед банком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Банк при зверненні до суду з даним позовом в підтвердження своїх вимог посилається, зокрема, на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як частину укладеного між сторонами кредитного договору.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Зокрема, встановивши обставини того, що в Анкеті-заяві позичальника від 18 грудня 2010 року процентна ставка не зазначена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, оскільки позивач не довів, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, на які послався банк як на підставу для задоволення позову, розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Таким чином, враховуючи, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідачки, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 грудня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за процентами.

Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

Банк при зверненні до суду з даним позовом, ставив питання, зокрема про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 993 грн 51 коп.

Суд першої інстанції, виходячи з наданих банком розрахунку заборгованості та банківської виписки, дійшов вірного висновку, що з врахуванням суми коштів отриманих відповідачкою та суми коштів, внесених нею на погашення заборгованості за кредитом, заборгованість по тілу кредиту відсутня.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що транзакція, зазначена у виписці 14 жовтня 2020 року на суму 1 246 904,51 грн це здійснене банком централізоване списання частини заборгованості (пені) за минулі періоди згідно власного рішення і зазначену суму не можна враховувати як оплату, здійснену відповідачкою самостійно на погашення заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 30 вересня 2020 року позивачем було нараховано заборгованість за процентами на суму 1 273 602 грн 08 коп., доказів погодження яких у письмовому вигляді банком надано не було. Також згідно розрахунку вбачається, що 14 жовтня 2020 року відповідачкою було внесено коштів на погашення заборгованості в сумі 1 246 904 грн 51 коп. Згідно банківської виписки, яка за своєю суттю є первинним банківським документом, вбачається, що 14 жовтня 2020 року було здійснено банківську операцію «поповнення карти, перевод коштів» на суму 1 246 904 грн 51 коп. Надана банком платіжна інструкція також не доводить, що вказана операція є рішенням банку про списання частини заборгованості, з огляду на те, що з її змісту вбачається, що ОСОБА_1 здійснила операцію на суму 1 246 904 грн 51 коп. по переводу коштів з одного рахунку на інший.

Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов