Справа № 466/6950/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2070/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Гай О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Федорової О.Ф. від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь держави судовий збір 908 /дев?ятсот вісім/ гривень 00 коп.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає рішення таким, що не ґрунтується на нормах закону. Зазначає, що відповідачем були проігноровані вимоги законодавства щодо повідомлення позивача про всю необхідну інформацію щодо умов договору, чим фактично вів в оману позивача при отриманні кредитних послуг. Вказує на те, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що є порушенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Тому, спірний договір не може прирівнюватись до договору, укладеного в письмовій формі. Наголошує, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вважає, що судом першої інстанції було приділено увагу лише обставинам, що стосувались підписання спірного договору, щодо решти доводів та аргументів сторони позивача, то таким не була надана належна правова оцінка.

В судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та зважаючи на те, що ТзОВ «Маніфою» в апеляційній скарзі просило провести розгляд справи без участі відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.55 Конституції України, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» , 12 Закону України «Про електронну комерцію», 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 354 ЦПК України, 11, 203, 215, 626-628 , 1046, 1047 ЦК України та відмовляючи у задоволенні позву, виходив з того, що 19.05.2021 року ОСОБА_2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» уклали договір про надання кредитних коштів №2352322, що підтверджується копією договору долученої до матеріалів справи. В оскаржуваному договорі наявний електронний підпис (одноразовий ідентифікатор), який складається з літер та цифр (v47837) та вказано, що такий належить позивачу ОСОБА_2 . Отже договір між сторонами було укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису (одноразового ідентифікатора) позивача, у матеріалах справи наявні докази, пов`язані з таким правочином. Позивач через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого відповідачем було надіслано позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-коду, який позивачкою і було використано для підтвердження підписання кредитного договору. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що договір підписаний сторонами у належній (визначеній законом) формі та спосіб. Наведене спростовує доводи позивача. Належних та допустимих доводів та доказів на підтвердження порушення відповідачем порядку надання позивачу інформації про умови отримання позики, які передували укладенню оспорюваного договору, позивачем до суду не надано з урахуванням підписання позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (v47837) паспорта позики з детальними умовами (реальна процентна ставка, порядок повернення позики тощо) та розрахунком орієнтовної загальної вартості. Водночас позивач визнала факт отримання суми позики. В укладеному договорі сторонами погоджено: предмет договору, умови нарахування процентів та сплати заборгованості позичальником, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, порядок та умови відмови від надання та отримання позики. Оскільки договір укладений на строк від 03 червня 2021 року по 03 вересня 2021 року, а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином позивач при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів, мала необмежений час щодо ознайомлення з умовами договору, правилами надання коштів у кредит, а тому її посилання на нечесну підприємницьку практику не знаходить свого підтвердження. Не встановлено порушення права споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрала фінансову установу та умови кредитування. У матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Оцінивши договір у сукупності з наданими сторонами доказами, суд дійшов беззаперечного переконання, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх істотних вимог, передбачених законодавством, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилася з його умовами, позивачем не спростовано факт перерахування на свій рахунок кредитних коштів, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено. У даному випадку суд погоджується із твердженнями третьої особи, які є доречними. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення її прав, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. Доводи позивача зводяться до власного суб`єктивного тлумачення як обставин справи, так і чинного законодавства. Встановивши дійсні обставини справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, що є процесуальним обов`язком позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

30.07.2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» про захист прав споживачів, в якій просила суд:

- визнати недійсним договір №2352322 від 19.05.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Маніфою»;

- визнати Договір про надання кредиту №2352322 від 19.05.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Маніфою» недійсним в частині нарахування комісії з застосуванням наслідків недійсності правочину;

- здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №2352322 від 19.05.2021 року в рахунок погашення суми тіла кредиту.

Вважає, договір укладений з порушенням та просить визнати його недійсним обґрунтовуючи це, тим, що нею не було підписано даний договір. Відповідач не повідомив письмово про всю необхідну інформацію щодо умов договору, скориставшись тим, що позичальнику бракує знань необхідних для здійснення підписання договору, чим ввів позивача в оману.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 19.05.2021 року ОСОБА_2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» в електронній формі уклали договір про надання кредитних коштів №2352322, що підтверджується копією договору долученої до матеріалів справи (а.с. 14-17).

Відповідач, на виконання п.п. 2.1, 2.3.3, 2.3.4 Договору, перерахував грошові кошти на банківський рахунок позивача у розмірі 3000 грн. строком до 03 червня 2021 року (15 днів).

Відповідно до п. 4.4.2 Договору позики, укладаючи цей договір позичальник, серед іншого підтвердила, що зобов`язана повернути позику та сплатити нараховані проценти.

Згідно з п. 8.3.3, 8.3.5 Договору позики, підписуючи цей договір, позичальник підтвердила, що в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про Захист персональних даних», та вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ», які є невід`ємною частиною Договору.

Крім самого Договору позики, умови кредитування викладені у Розрахунку за договором позики № 2352322 від 19.05.2021), графіку нарахування процентів та паспорті позики, які надані суду, як докази обізнаності позичальника ОСОБА_2 з умовами договору до його підписання.

Договір позики, графік нарахування процентів та паспорт позики підписані ОСОБА_2 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Надіслана позичальнику Оферта містила всі істотні умови Договору, розрахунки та процентні ставки, в тому числі загальну вартість позики та процентів.

ОСОБА_2 було підписано електронне повідомлення про прийняття Оферти, відповідно, погоджено всі запропоновані Товариством умови Договору.

На вказану позичальником адресу електронної пошти товариством надіслано лист-повідомлення (підтвердження) про укладання Договору відповідного змісту згідно з вимогами Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 43).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Згідно із ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац 3 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Статтею 652 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із викладеного вбачається що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Договір укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, для укладення якого позивач подав відповідну заявку на кредит на сайті відповідача, в якій вказав свої персональні дані, зокрема прізвище, ім`я, по-батькові, номер телефону, адресу електронної пошти, паспортні дані ідентифікаційний номер, номер банківської картки для перерахування коштів, що підтверджується відповідною роздруківкою з сайту.

Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що в оскаржуваному договорі наявний електронний підпис (одноразовий ідентифікатор), який складається з літер та цифр (v47837) та вказано, що такий належить позивачу ОСОБА_2 .

Отже договір між сторонами було укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису (одноразового ідентифікатора) позивача, у матеріалах справи наявні докази, пов`язані з таким правочином. Позивач через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого відповідачем було надіслано позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-коду, який позивачкою і було використано для підтвердження підписання кредитного договору.

Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

У Договорі позики №2352322 від 19 травня 2021 року зазначено, що позичальник ОСОБА_2 в чіткій та зрозумілій формі отримала інформацію, передбачену ч. 2 ст. 12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також інформацію щодо своїх прав та обов`язків згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про Захист персональних даних» (п. 8.3.3.); вивчила та повністю погоджується з умовами Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «МАНІФОЮ», які є невід`ємною частиною Договору (8.3.5.).

У п. 8.3.6 ОСОБА_2 підтвердила, що вивчила та повністю погоджується з умовами цього Договору позики.

Окрім цього, з врахуванням принципу свободи договору, ОСОБА_2 мала можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, а підписавши договір позики, засвідчила свою згоду на отримання позики на визначених договором умовах.

Ознайомившись з умовами договору позики, позивачка мала реальну можливість відмовитися від його укладення, однак на момент підписання договору у наданій редакції, додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла, чим підтверджується свідоме визнання нею умов договору.

За викладених обставин, підписанням позичальником ОСОБА_2 повідомлення про прийняття Оферти, вона підтвердила прийняття відповідних умов надання позики, запропонованих товариством у Договорі.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що договір підписаний сторонами у належній (визначеній законом) формі та спосіб та наведене спростовує доводи позивача.

Відповідно до ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Належних та допустимих доводів та доказів на підтвердження порушення відповідачем порядку надання позивачу інформації про умови отримання позики, які передували укладенню оспорюваного договору, позивачем до суду не надано з урахуванням підписання позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (v47837) паспорта позики з детальними умовами (реальна процентна ставка, порядок повернення позики тощо) та розрахунком орієнтовної загальної вартості. Водночас позивач визнала факт отримання суми позики.

В укладеному договорі сторонами погоджено: предмет договору, умови нарахування процентів та сплати заборгованості позичальником, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, порядок та умови відмови від надання та отримання позики.

Судом правильно встановлено, що оскільки договір укладений на строк від 03 червня 2021 року по 03 вересня 2021 року, а тому на нього не поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином позивач при укладанні договору, приймаючи всі умови та вчиняючи дії щодо отримання коштів, мала необмежений час щодо ознайомлення з умовами договору, правилами надання коштів у кредит, а тому її посилання на нечесну підприємницьку практику не знаходить свого підтвердження. Не встановлено порушення права споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрала фінансову установу та умови кредитування. У матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Зважаючи на вказана суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при укладенні та підписанні зазначеного правочину сторонами було додержано усіх істотних вимог, передбачених законодавством, за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даних видів договорів, при підписанні спірного договору позивач погодилася з його умовами, позивачем не спростовано факт перерахування на свій рахунок кредитних коштів, а тому умови зазначеного правочину не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Що стосується доводів позивачки про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними то слід вказати що такі доводи є необґрунтованими, зважаючи на те, що положення Договору позики не містять жодних умов щодо плати за обслуговування кредиту та таку плату ТзОВ «Маніфою» не нараховувало та не вимагало від позичальника.

Щодо позовної вимоги про здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №2352322 від 19.05.2021 року в рахунок погашення суми тіла кредиту то слід вказати, що така є безпідставною та до задоволення не підлягає, зважаючи на те, що, як вказує відповідач, позивачкою не було здійснено жодної оплати в рахунок погашення заборгованості за Договором позики №2352322 від 19.05.2021 року.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра