Ухвала

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 161/4569/22

провадження № 61-12220св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив»,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Максимовичем Олегом Володимировичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року в складі судді Олексюка А. В. та на постанову Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в складі колегії суддів Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього.

В обґрунтування позову зазначала, що 29 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачкою укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті на суму 175 000 дол. США; 04 травня 2007 року між цими ж сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 в іноземній валюті на сумі 90 000 дол. США (далі - кредитні договори). Для забезпечення виконання умов кредитних договорів, позивачка передала АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного договору іпотеки приватним нотаріусом в єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна було внесено відомості про заборону відчуження нерухомого майна у вигляді нежитлового вбудованого приміщення ресторану загальною площею 343 м2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитними договорами банк звернувся до суду з позовами про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року в справі № 2-1737/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року в розмірі 733 236,29 грн, судові витрати - 1820 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2013 року в справі № 2-6772/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 березня 2007 року в розмірі 1 497 911,83 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2017 року №16/14096/16-ц стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 березня 2007 року в розмірі 109 694,09 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року в розмірі 80 370,22 дол. США та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 73 164,44 грн.

На виконання вказаних судових рішень видано виконавчі листи, на підставі яких відкрито виконавчі провадження. Усі видані Луцьким міськрайонним судом виконавчі листи у справах № 2-6772/10, № 2-2896/11, № 161/14096/16 об`єднані у зведене виконавче провадження ЗВП № 43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому районному відділі ДВС.

24 листопада 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладено договір факторингу, згідно з умовами якого банк відступив фактору, а фактор зобов`язувався прийняти права вимоги за усіма договорами кредиту та іпотеки.

28 грудня 2016 між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно змовами якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до боржника за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 року та № 0 від 04 травня 2007 року.

Ухвалами Луцького міськрайонного суду Волинської області від у справі №161/1409/16-ц від 12 травня 2017 року та від 07 серпня 2017 року замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ОСОБА_5 у виконавчих провадженнях № 53681422 (кредитний договір № 0 від 04 травня 2007 року) та № 53681422 (кредитний договір №0 від 29 березня 2007 року).

14 липня 2017 року та 08 листопада 2017 року заступником начальника відділу Луцького районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Копетюком В.О. винесено постанови про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_2 (ВП № 53681422).

22 листопада 2017 року у зведеному виконавчому провадженні № 43504816 в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 у загальному розмірі 2 234 918,12 грн та 190 064,31 дол. США постановою старшого державного виконавця Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С. Л. передано стягувачу ОСОБА_2 нерухоме майно (приміщення ресторану за адресою: АДРЕСА_1 ) у зв`язку із тим, що електронні торги № 297710 від 20 листопада 2017 року не відбулися (відсутні учасники). Вартість майна за початковою ціною становила 6 084 960 грн.

Позивач вважала, що передача іпотечного майна ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості відбулася з порушенням норм закону, а саме:

ОСОБА_2 як фізична особа не могла набути право кредитора за кредитними договорами № 0 від 29 березня 2007 року та № 0 від 04 травня 2007 року. Ці обставини підтверджуються постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року в справі № 161/14096/16 та рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року в справі № 161/12590/19, якими визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 , та встановлено, що фізична особа у будь-якому статусі, в спірних правовідносинах ОСОБА_2 , не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ;

ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року в справі № 161/14096/16 про стягнення відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 190 064,31 дол. США скасовано. Тобто, розмір кредитної заборгованості було зменшено, проте ОСОБА_2 всупереч положенням частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатила різницю між вартістю нереалізованого майна (6 084 960,00 грн) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (2 234 918,12 грн).

За таких обставин позивачка уважає, що нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , вибуло з її власності поза її волею, ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем майна в розумінні статті 387 ЦК України, а тому таке майно підлягає витребуванню на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Під час розгляду справи суд першої інстанції на підставі положень частини четвертої статті 82 ЦПК України врахував преюдиційні обставини, встановлені у постанові Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року в справі № 161/15019/19 про те, що передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли чинними були усі судові рішення у зазначених справах про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості й, відповідно, вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу боржника перед стягувачем. У ОСОБА_2 на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь. Після передачі майна стягувачу ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року було скасоване рішення суду від 25 січня 2017 року у справі № 161/14096/16-ц. Після скасування зазначеного рішення суду з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка стягується на підставі заочних рішень суду у цивільних справах № 2-6772/10, № 2-2896/11 у розмірі 2 231 148,12 грн (1 497 911,83 грн + 733 236,29 грн). Отже, наведене свідчить про те, що державний виконавець під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу дотримався вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження»

Добросовісність ОСОБА_2 як набувача майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не спростована, а факт визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 28 грудня 2016 року не є самостійною підставою для висновку про недобросовісність відповідачки.

За таких обставин суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім цього, районний суд врахував заяву відповідачки про застосування до спірних правовідносин наслідків перебігу позовної давності та зазначив, що про порушення її прав позивачці стало відомо 28 листопада 2017 року, коли ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно, у зв`язку з чим строк позовної давності на звернення до суду сплив 28 листопада 2020 року, а з цим позовом позивачка звернулася у квітні 2022 року, тобто, поза межами трирічного строку, а тому суд відмовив у задоволенні позову через відсутність передбачених статтею 388 ЦК України підстав для витребування майна та у зв`язку зі спливом позовної давності.

Постановою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин перебігу позовної давності.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України, оскільки майно передано у власність ОСОБА_2 в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження. При цьому апеляційний суд зазначив, що зробивши правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову по суті, суд першої інстанції одночасно з цим врахував заяву відповідачки про застосування перебігу позовної давності та зробив висновок про відмову в позові з цих підстав також. Районний суд не звернув увагу, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави, у зв`язку з чим апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини посилання про наявність підстав для відмови у позові з підстав пропуску позовної давності.

Аргументи учасників справи

У грудні 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Максимовича О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року, постанову Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, у якій просить їх скасувати як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди зазначивши, що майно не може бути витребуване у добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване в порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень, не звернули увагу що ОСОБА_2 набула право власності на майно внаслідок його передачі державним виконавцем у рахунок погашення боргу. Тобто, це майно не було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

суди дійшли невірного висновку про те, що ОСОБА_2 отримавши нерухомість в порядку відступлення права вимоги, набула прав добросовісного набувача, адже укладення свідомо протизаконного договору факторингу, визнання його недійсним судом та присвоєння відповідачкою права вимоги до позивачки свідчить про недобросовісність поведінки ОСОБА_2 ;

суди не звернули увагу, що право позивачки на витребування майна з чужого незаконного володіння обґрунтовується тим, що воно вибуло з володіння власника не з її волі;

постанова апеляційного суду у резолютивній частині не містить висновку про зміну рішення суду першої інстанції.

21 лютого 2023 року представник ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу позивачки, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень.

Рух справи

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху; надано для усунення недоліків касаційної скарги строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою; витребувано з районного суду справу № 161/4569/22; надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

03 березня 2023 року матеріали справи № 161/4569/22 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 січня 2023 року вказано, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктами 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди при вирішенні справи не застосували висновків викладених у постановах Верховного Суду в справі № 904/7905/16 та № 513/879/19, від 04 вересня 2020 року в справі № 311/2145/19.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі № 904/7905/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, прийнята постанова Верховного Суду від 02 червня 2021 року за заявою ліквідатора ТОВ «Завод Майстер-Профі Україна» Гапоненка Р. І. до ТОВ «Автопорт «Південний-Плюс» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги в межах справи № 904/7905/16 за заявою ТОВ «Торгтехніка» до ТОВ «Завод Майстер-Профі Україна» про банкрутство. При цьому заява ліквідатора ТОВ «Завод Майстер-Профі Україна» Гапоненка Р. І. мотивована вчиненням оспорюваного правочину боржником з метою умисного ухилення від сплати кредиторської заборгованості у майбутньому, оскільки договір не містить жодних положень щодо його ціни (зустрічних вимог чи грошової компенсації за передачу такого права), а право вимоги повністю безоплатно передано на користь третьої особи - ТОВ «Автопорт «Південний-Плюс», яке ані до, ані після такої операції не було контрагентом ТОВ «Завод Майстер-Профі Україна», що порушує інтереси всіх кредиторів і суперечить суті господарської діяльності та є підставою для визнання цього договору недійсним.

У справі № 311/2145/19, на яку ОСОБА_1 посилається у касаційній скарзі, позивач звернувся з позовом про визнання недійсними договорів оренди та суборенди земельної ділянки з підстав того, що дії ОСОБА_2, яка уклала договори встановлення емфітевзису та отримала за нього гроші, а потім (під час дії договорів емфітевзису) уклала договори оренди щодо цих самих земельних ділянок із ФГ «Смена», суперечить її попередній поведінці і є недобросовісними. Укладаючи договори встановлення емфітевзису, ОСОБА_2 повинна була чітко розуміти те, що вона передає йому свої земельні ділянки у володіння та користування. Укладені між ОСОБА_2 та ФГ «Смена» договори оренди земельних ділянок суперечать пункту 6 частині першій статті 3 ЦК України, оскільки вони є наслідком їхньої недобросовісної поведінки. Під час вирішення спору у цій справі апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 у порушення укладених між нею та ОСОБА_1 договорів встановлення емфітевзису, передала земельні ділянки в оренду ФГ «Смена», у зв`язку з чим дійшов висновку про порушення прав ОСОБА_1, оскільки зазначене безумовно свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_2. У договорах встановлення емфітевзису були оговорені застереження щодо початку виникнення у ОСОБА_1 емфітевтичних прав щодо спірних земельних ділянок - закінчення строку дії договорів оренди, укладених між ОСОБА_2 та СВК «Перемога», що саме по собі й стало перешкодою для здійснення ОСОБА_1 державної реєстрації договорів емфітевзису, адже щодо однієї й тієї ж земельної ділянки не може бути зареєстроване право оренди та емфітевзис, оскільки це різні речові права на нерухоме майно. Суд касаційної інстанції у вказаній справі погодився з таким висновком апеляційного суду та зазначив, що за змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів ЦК України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 ЦК України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними.

У справі, що переглядається, предметом спору є вимоги про витребування нерухомого майна (яке передано в іпотеку позивачкою) з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього. Врахувавши преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями в іншій справі № 161/15019/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ТОВ ТВК «Львівхолод» про визнання незаконними і скасування постанови та акта державного виконавця, недійсним свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків, суди не встановили підстав для витребування майна на користь позивачки на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Передача спірного нерухомого майна відбулася у рахунок погашення кредитної заборгованості та виконана відповідно до вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження». Добросовісність ОСОБА_2 як набувача майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не спростована, а факт визнання недійсним договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 від 28 грудня 2016 року не є самостійною підставою для висновку про недобросовісність відповідачки, оскільки майно передано в іпотеку в рахунок забезпечення зобов`язань за кредитними договорами, які боржником ОСОБА_1 не виконані. Скасування договору про відступлення права вимоги ОСОБА_2 від 28 грудня 2016 року не свідчить про відсутність зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором. За таких обставин суди зробили висновок про відсутність підстав для витребування майна з чужого незаконно володіння.

Спірні правовідносини у справах № 904/7905/16 та № 311/2145/19, на висновки Верховного Суду у яких як на підставу касаційного оскарження посилається ОСОБА_1 , та у справі, що переглядається, за суб`єктним складом, предметом і підставами позову, фактичними обставинами справи, матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року справу № 513/879/19, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 серпня 2022 року справу № 513/879/19 прийнято до розгляду. Оскільки висновок щодо застосування норми права у вказаній справі на час відкриття касаційного провадження відсутній, справа № 513/879/19 відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України не може бути підставою для відкриття касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та постановах Верховного Суду України та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановахВерховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 904/7905/16 та від 04 вересня 2020 року в справі № 311/2145/19.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 161/4569/22 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Максимовичем Олегом Володимировичем, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2022 року та на постанову Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та реєстрацію права власності на нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук