Ухвала

30 травня 2023 року

м. Київ

справа № 203/1575/20

провадження № 61-7253ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Надія Борисівна, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна про визнання недійсними договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , через представника ОСОБА_5 , засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у вказаній справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає в повній мірі вимогам статті 392 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Оскаржуючи в касаційному порядку рішення суду першої інстанції та постанову суду за результатами його апеляційного перегляду, заявники посилаються на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Посилаючись зокрема, як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявники вказували, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Так узагальнене посилання заявників на норму законодавства не є належним виконанням пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції в порядку виконання вимог статей 400, 409 ЦПК України за результатами касаційного перегляду судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі має надати аналіз діям судів попередніх інстанцій під час прийняття оскаржуваних судових рішень, а також надати правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга не містить посилань на те, яку норму права неправильно застосовано чи порушено судами попередніх інстанцій та нормативно-правового обґрунтування такої підстави. Заявниками зазначено, що відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, проте це не є належним виконанням вимог процесуального закону щодо оформлення касаційної скарги в частині зазначення та обґрунтування підстави касаційного оскарження.

Формальне посилання в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження на пункт 3 частин другої статті 389 ЦПК України не є належним виконанням вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, оскільки заявниками не зазначено яку саме норму(и) права неправильно на його переконання застосували суди попередніх інстанцій та нормативно-правове обґрунтування того, в чому заявники вбачають неправильність застосування цієї норми права судами.

Ураховуючи наведене, касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та в контексті вимог статей 185, 393 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення вищевказаних недоліків, а саме для надання нової редакції касаційної скарги з врахуванням вимог цієї ухвали.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року залишити без руху.

Надати заявник ам строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настають наслідки, передбачені законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров