ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 2-350/2004

провадження № 61-7128св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, постановлену колегією у складі суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

В обґрунтування позову вказував, що у листопаді 2003 року вони з ОСОБА_2 досягли домовленості щодо купівлі-продажу домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , яке належало

ОСОБА_2 на праві власності. Вказував, що він виконав зобов`язання за вказаною угодою купівлі-продажу та сплатив ОСОБА_2 17 000 грн. Відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення вказаної угоди, тому він звернувся до суду з вказаним позовом.

За таких обставин просив визнати дійсною угоду купівлі-продажу домоволодіння на АДРЕСА_1 , яка мала місце між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у листопаді 2003 року. Визнати за ним право власності на вказане домоволодіння.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня

2004 року, ухваленим у складі судді Нікітішина В. П., позов задоволено. Визнано дійсною угоду купівлі-продажу домоволодіння на

АДРЕСА_1 , яка мала місце між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у листопаді 2003 року, та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане домоволодіння.

Не погоджуючись з рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2004 року, особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2004 року.

Суд апеляційної інтанції зазначив, що онуки (правнуки), прабаба, прадід, племінники спадкодавця не входять до жодної з черг спадкоємців за законом. Зазначені особи можуть бути спадкоємцями за правом представлення або в порядку спадкової трансмісії. На час відкриття спадщини після смерті

ОСОБА_2 був живий її син ОСОБА_5 (батько

ОСОБА_4 ), який, будучи спадкоємцем першої черги, проживав окремо від спадкодавця і у передбачений законом строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та не вирішував питання про оскарження в апеляційному порядку судового рішення, яким зменшено обсяг спадкової маси.

4 червня 2018 року ОСОБА_5 .

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 як онука ОСОБА_2 не є спадкоємцем п`ятої черги спадкування за законом майна останньої, тому відсутні підстави вважати її особою, яка прийняла спадщину на підставі частини четвертої

статті 1268 ЦК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося, що вважав підставою для закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2020 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати рішення суду першої інстанції прийнятим про права ОСОБА_6 , яка є онукою ОСОБА_2 і спадкоємцем останньої.

Апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду , викладений у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18), що «в основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга

статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги. Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкування за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дозволяє зробити висновок, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити «відстань» між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така «відстань» може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене. Як наслідок - чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов`язує».

На думку заявника, апеляційний суд не врахував, що у разі спадкування в порядку частини першої статті 1266 ЦК України внуки спадкодавця є спадкоємцями за законом першої черги, усуваючи при цьому спадкоємців наступних черг. І хоча внуки є самостійними наступниками спадкодавця, вони «заміщають» місце того з батьків, хто мав би закликатися до спадкування, як би був би живий на час відкриття спадщини.

Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи касаційної скарги про те, що позивач у період з 19 листопада 2003 року до 19 листопада 2005 року проходив строкову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, тому не міг 24 лютого 2004 року підписати та подати до суду вказану позовну заяву.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у лютому 2004 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня

2004 року, ухваленим у складі судді Нікітішина В. П., позов задоволено, визнано дійсною угоду купівлі-продажу домоволодіння на

АДРЕСА_1 , яка мала місце між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у листопаді 2003 року, та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5 (батько ОСОБА_4 ) був спадкоємцем першої черги після ОСОБА_2 , проживав окремо від спадкодавця та у визначений законом строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Рішення суду першої інстанції у цій справі ОСОБА_5 не оскаржував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Частиною першою статті 352 ЦК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20) викладено висновки, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі в справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду,

викладеними у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 520/6366/13-ц (провадження № 61-12030св20).

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , зазначала, що на час відкриття спадщини після

ОСОБА_2 її неповнолітня онука ОСОБА_4 була спадкоємцем за законом п`ятої черги і, будучи малолітньою дитиною, вважається такою, що прийняла спадщину в силу частини четвертої статті 1268 ЦК України. Оскаржуваним рішенням виведено з обсягу спадкової маси спірний будинок, який за життя належав спадкодавцю, тому, на думку заявника, рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права і обов`язки ОСОБА_4 .

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 як онука ОСОБА_2 не є спадкоємцем п`ятої черги спадкування за законом майна останньої.

З вказаним висновком апеляційного суду погодитись не можна.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2021 року у справі № 644/6925/19 (провадження № 61-14618св20) та від 12 липня 2021 року у справі № 449/496/18 (провадження № 61-2557св20) зазначено, що «відповідно до положень

статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Таким чином, у п`яту чергу спадкують наступні родичі спадкодавця: онуки (другий ступінь споріднення); правнуки, прабаба, прадід, племінники (третій ступінь споріднення); двоюрідні брати та сестри, двоюрідні онуки; двоюрідні діди та бабки, двоюрідні брати та сестри (четвертий ступінь споріднення); двоюрідні правнуки, двоюрідні прадіди та прабабки, двоюрідні племінники, двоюрідні дядьки та тітки, троюрідні брати та сестри (п`ятий ступінь споріднення); троюрідні правнуки, троюрідні прадіди та прабабки, троюрідні племінники, троюрідні дядьки та тітки, чотириюрідні брати та сестри (шостий ступінь споріднення)».

Враховуючи викладене, висновок суду апеляційного інстанції про те, що онуки не входять до кола спадкоємців п`ятої черги є помилковими і суперечать висновками Верховного Суду, викладеним у постановах від 19 квітня 2021 року

у справі № 644/6925/19 (провадження № 61-14618св20) та від 12 липня 2021 року у справі № 449/496/18 (провадження № 61-2557св20).

Разом з тим, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 за життя в апеляційному порядку рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області

від 22 квітня 2004 року не оскаржила.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті

(частина перша статті 1218 ЦК України).

Частиною другою статті 1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

На час відкриття спадщини після ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) домоволодіння

на АДРЕСА_1 не належало останній на праві власності, тому відсутні підстави вважати його таким, що входило до складу спадщини.

Право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції заявник обґрунтовувала ухвалення цим судом рішення про визнання права власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 , проте на час відкриття спадщини у ОСОБА_4 не виникало будь-яких прав на вказане домоволодіння, оскільки таке не належало на праві власності її спадкодавцю - ОСОБА_2 , яка за життя рішення суду першої інстанції не оскаржувала.

Враховуючи, що домоволодіння на АДРЕСА_1 не входило до складу спадщини ОСОБА_2 , відсутні підстави вважати, що рішення суду першої інстанції станом на час його ухвалення прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем п`ятої черги після ОСОБА_2 .

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалося, правильно закрив апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, однак помилився з мотивами такого судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягав застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин Верховний Суд вважає за необхідне змінити ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а в іншій частині зазначене судове рішення залишити без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного судового рішення у його мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук