ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8064/23 Справа № 201/290/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , Відділ опіки і піклування Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку (суддя першої інстанції Антонюк О.А.),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 03 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №854/1, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 140000,00 доларів США під 14,50% річних з кінцевим терміном повернення коштів 02 червня 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 03 червня 2008 року був укладений договір іпотеки, відповідно до якого було передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою по АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за вказаним вище кредитним договором утворилась заборгованість в загальному розмірі 268190,56 дол. США., а саме: прострочена заборгованість по кредиту - 133819.50 дол. США; прострочена заборгованість за відсотками 47310,87 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 53967,86 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 18252,49 дол. США, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу 11089,32 дол. США, 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків 3750,52 дол. США. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 03.06.2008 року на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року в сумі 268190,56 дол. США; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати (а.с. 93-96 т.2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 03 червня 2008 року на нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року в сумі 183993.22 долари США і 30218,53 грн., а саме: прострочена заборгованість по кредиту - 133819,50 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками 39012,72 доларів США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків 11161,00 долар США; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу та відсотків 30218,53 грн.

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки в порядку ст. 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено також виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку в ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12181,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, визначення способу реалізації предмета іпотеки залишено без змін.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року в частині виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку в Головному управлінні Державної міграційної служби в Дніпропетровській області; в частині розподілу судових витрат скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення та зняття її з реєстраційного обліку відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України судові витрати в розмірі 12181 грн. 50 коп.

На вказану постанову апеляційного суду Банком була подана касаційна скарга.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 липня 2023 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Заворотним Андрієм Васильовичем, задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення, в частині розподілу судових витрат скасовано і в цій частині передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про зняття її з реєстраційного обліку змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарг заперечував.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний перегляд буде здійснюватись лише в частині позовних вимог акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення згідно постанови Врехового Суду вді 27 липня 2023 року, в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що, 03 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про іпотечний кредит № 854/1, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 140 000 дол. США на придбання квартири по АДРЕСА_2 , зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14,5% річних, з кінцевим терміном повернення 02 червня 2028 року (а. с . 15-17 т.1).

Згідно копії видаткового касового ордеру № 1 від 03 червня 2008 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 140 000,00 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 679 280,00 грн (т.1, а. с. 31).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 03 червня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. за реєстровим № 1218, відповідно до якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 854/1 від 03 червня 2008 року було передано в іпотеку нерухоме майно квартиру по АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності за договором купівлі-продажу, посвідченим 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. за реєстровим № 1214 (т.1, а. с. 21-24).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

29 травня 2014 року позивачем на адресу відповідачів поштовим зв`язком була направлена вимога №19/19-310/310 про дострокове повернення суми кредиту, сплати процентів та інших платежів за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року, яка отримана адресатами 31 травня 2014 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (т.1, а. с. 32, 33).

03 вересня 2014 року банк звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі № 201/11593/14-ц позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 854/1 від 03 червня 2008 року 188 033 дол. США 73 центів, що в гривневому еквіваленті складає 2 600 481,20 грн, яка складається з: поточної заборгованості по кредиту 125 473,04 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 1 645 301,62 грн; простроченої основної суми боргу 8 346,46 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 109 445,38 грн; поточної заборгованості по відсоткам 3233,97 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 42 406,37 грн; простроченої заборгованості по відсоткам 39 758,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 521 350,89 грн; пені за порушення строків платежів за тілом кредиту 2 284,35 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 29 954,20; пені за порушення строків платежів за відсотками 8 936,95 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 117 188,35 грн; 3% річних за несвоєчасну сплату основного боргу 6 151,61 грн; 3% річних за несвоєчасну сплату процентів 24 066,92 грн; неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору № 854/1 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору № 854/1 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10% за невиконання зобов`язання п.3.3 по договору поруки № 854/1б 63 360,26 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору (т.1, а. с. 76-77).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору №854/1 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору №854/1 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10 % за невиконання зобов`язання п. 3.3 по договору поруки № 854/1б 63 360,26 грн і ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 неустойки в розмірі 0,05% за порушення п. 5.4 договору №854/1 917,90 грн; штрафу в розмірі 5% за невиконання п. 5.3 договору №854/1 40 337,70 грн; штрафу в розмірі 10 % за невиконання зобов`язання п. 3.3 по договору поруки № 854/1б 63 360,26 грн відмовлено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року змінено в частині: визначення суми стягнення солідарно заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», зменшивши її з 188 033,73 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2 600 481,20 грн, до 187 448,33 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 2 458 495,00 грн; визначення суми простроченої заборгованості по відсоткам, зменшивши її з 39 758,96 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 521 350,89 грн, до 39 273,86 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 514 989,87 грн; визначення суми пені за порушення строків платежів за відсотками, зменшивши її з 8 936,95 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 117 188,35 грн, до 8 876,65 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 116 397,64 грн. В решті рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року залишено без змін (т.1, а. с. 78-80).

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року не оскаржувалося та набрало законної сили. Стягнута у справі № 201/11593/14-ц заборгованість за кредитним договором на цей час не погашена.

Згідно довідки від 09 липня 2021 року № 103.20-12/1-947, наданої позивачем, за кредитним договором № 854/1 від 03 червня 2008 року заборгованість складає: прострочена заборгованість по кредиту 133 819,50 дол. США; прострочена заборгованість за відсотками 39 012,72 дол. США; пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків 11 161,00 долар США; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу та відсотків 30 218,53 грн. (т. 2, а. с. 153).

11 листопада 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направило ОСОБА_1 письмову вимогу № 19/19-683/5668 від 09 листопада 2015 року про усунення порушень зобов`язань за договором про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року, письмове повідомлення № 19/19-684/5669 від 09 листопада 2015 року про продаж предмету іпотеки, а також письмову вимогу № 19/19-685/5670 від 09 листопада 2015 року про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку (т.1, а. с. 34, 35, 36).

11 листопада 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направило на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу № 19/19-685/5670 від 09 листопада 2015 року про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку (т.1, а. с. 36).

Суди встановили, що указані вище вимоги від 09 листопада 2015 року повернулись без вручення адресатам ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , що підтверджується копіями цих вимог та копіями поштових конвертів з описами вкладень (т.1, а. с. 37-43).

У серпні 2016 року ОСОБА_1 зверталася з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №854/1 від 03 червня 2008 року і застосування наслідків недійсності правочину. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року у справі №201/11687/16-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору іпотеки і застосування наслідків недійсності правочину залишено без розгляду. Ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 01 грудня 2020 року не оскаржувала та набрала законної сили.

Відповідно до копії довідки № 8645 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 12 серпня 2021 року встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2, а. с. 185).

Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15 грудня 2022 року №6/5-6642 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані чотири особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що малолітня ОСОБА_3 є донькою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Жовтневим відділом ДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області 11 травня 2011 року.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 грудня 2022 року та від 18 грудня 2022 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іншого житлового нерухомого майна у власності не мають.

26 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Державний ощадний банк України» із заявою за вх. №33423/2021-03/вх про проведення обов`язкової реструктуризації зобов`язання за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення в частині виселення з житлового приміщення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачкою було порушено умови кредитного договору, а тому у Банку є повне право звернути стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта статті 109 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 (провадження № 14-317цс18), та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18).

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду щодо застосування статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладеним у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19), про те, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК України. В разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, то неможливо виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для виселення із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки, необхідно встановити, чи придбане спірне житло відповідачем повністю за кредитні кошти, які він отримав відповідно до кредитного договору, чи він вносив, окрім кредитних, й особисті кошти.

Як встановлено матеріалами справи, 03 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №854/1 та іпотечний договір, відповідно до умов якого, відповідачка отримала кредит у розмірі 140000,00 доларів США на придбання квартири по АДРЕСА_2 ( т. 1 а.с. 15-17, 21-24)

Того ж дня, 03 червня 2008 року, укладено договір купівлі-продажу спірного спірної квартири, відповідно до якого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 продали, ОСОБА_1 придбала вказане нерухоме майно. Відповідно до пункту 3 цього договору встановлено, що продаж квартири вчинено за 806 754,00 грн (т. 4 а.с.25-26)

Така ж вартість квартири зазначена в іпотечному договорі від 03 червня 2008 року.

Станом на 03 червня 2008 року офіційний курс долара США до української гривні, встановлений Національним банком України, складав 4,85 грн, за 100 дол. СІІІА.

Отже, кредитні кошти банку в розмірі 140000 дол. США станом на 03 червня 2008 були еквівалентом суми 679000 грн. Однак спірна квартира придбана за 806754,00грн.

Таким чином, ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру, яку передано в іпотеку, частково за кредитні кошти та частково за власні кошти. Відтак, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано частково за особисті кошти, можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку з виселенням з іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року в справі № 344/6771/18 (провадження № 61-3794св20).

Отже, оскільки в іпотеку була передана квартира, придбана частково за кредитні та за власні кошти, відсутні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Виходячи з викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про виселення з житлового приміщення скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимог про виселення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки відповідачкою придбано спірне нерухоме майно як за кредитні кошти так і за свої власні, рішення суду першої інстанції в цій частині пдлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні даної вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так з Банку на користь ОСОБА_9 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в частині перегляду позовної вимоги про виселення у розмірі 2067 грн.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2021 року в частині виселення з житлового приміщення скасувати.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління державної міграційної служби в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , Відділ опіки і піклування Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про виселення з житлового приміщення відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 30 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи