Справа № 489/8019/21
Провадження №2/489/374/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Назаровою С.Д.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, недійсним, переведення прав покупця та скасування державної реєстрації права власності,

встановив.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила визнати удаваним правочином - договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та зареєстрованим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І. за № 1043 від 25.09.2021 і регулювати дані відносини за правилами, які застосовуються до договору купівлі - продажу і перевести на ОСОБА_1 права і обов`язки покупця за вказаним договором; визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та зареєстрованим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І. за № 1043 від 25.09.2021 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану частку за ОСОБА_2 . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є співвласницею частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебувало у спільній частковій власності з ОСОБА_3 . Їй стало відомо, що ОСОБА_3 має намір продати свою частку в спільній частковій власності на житловий будинок сторонній особі. Вона запропонувала йому викупити його частку у спільному майні. Проте, вони так і не змогли узгодити ціну продажу. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, їй стало відомо, що новим співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до Договору дарування від 25.09.2021 є ОСОБА_2 . З цією угодою вона не погоджується, оскільки сама бажає купити спірну частку будинку. Договір дарування було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Оскільки у дарувальника за спірним договором відсутні мотиви передачі ним в дар частки будинку особі, з яким не перебувають у родинних відносинах.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. Проти позову заперечує. Вважає що позивачка безпідставно вважає договір дарування удаваним та недійсним з підстав того, що дарувальник та обдарований не є родичами, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку дарувати майно лише родичам. Також позивачка не надала жодного доказу на підтвердження оплати договору, щоб говорити про те що це не договір дарування а договір купівлі-продажу. Волевиявлення обох сторін при укладанні спірного договору було вільним, відповідало внутрішній волі сторін, з усвідомленням усіх наслідків.

Ухвалою суду від 09.12.2021, забезпечено позов шляхом накладення арешту.

Ухвалою суду від 09.12.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 20.10.2022, відкладено підготовче судове засідання та витребувано докази.

Ухвалою суду від 28.11.2022, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 16.12.2008, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1423; рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2012 по справі № 2/1416/188/2012; рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08.05.2012 по справі 2/1416/188/2012 (22ц/1490/988/12).

Судом встановлено, що інша частка раніше належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2021 виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., зареєстрованого в реєстрі за № 358.

25 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування частки житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 передав в дар, а ОСОБА_2 прийняв в дар частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 .

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І., зареєстрований в реєстрі за № 1043.

З тексту договору вбачається, що відповідно до відомостей, викладених у Звіті про оцінку майна, виданого ТОВ «Парадіз-С» від 20.09.2021, оціночна вартість об`єкту оцінки, тобто відчужуваної за цим договором частка житлового будинку, становить - 157913 грн. (п. 3 Договору дарування).

Позивачка в позові зазначає, що вона не погоджується з вказаним договором дарування, оскільки сама бажає купити спірну частку будинку та у зв`язку з чим зверталася до відповідача ОСОБА_3 з пропозицією купити у нього його частку спірного домоволодіння. Проте, вони так і не змогли узгодити ціну продажу. Вважає, що Договір дарування укладено з метою приховання іншого правочину, на підставі ст. 235 ЦК України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що у пункті 8 оспорюваного договору дарування частини житлового будинку, відповідачі підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої або удаваної угоди і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам: волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування частини спірного житлового будинку та відповідність такого волевиявлення їх внутрішній волі, усвідомлюючи, що їх дії спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором дарування.

Тобто, воля сторін договору на дарування частки житлового будинку зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування.

Вказане підтверджується дослідженими у судовому засіданнями матеріалами щодо укладання договору дарування, які були надані нотаріусом Іваненко С.В. на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Матеріали справи не містять доказів про намір відповідачів укласти інший договір і таких доказів позивачка, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, суду не надала.

Оскільки позивачкою не надано доказів наявності волі сторін оспорюваного договору, спрямованої на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, суд не бере до уваги твердження позивачки про те, що відповідач ОСОБА_3 мав на меті приховати продаж належної йому частки житлового будинку шляхом її дарування.

Доказів на підтвердження оплатності договору дарування частки житлового будинку від 25.09.2021, позивачкою суду не надано.

Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування частки житлового будинку від 25.09.2021, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, та позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Крім цього, суд визнає безпідставними доводи позивачки про те, що оспорюваним договором дарування частки житлового будинку було порушене її переважне право на купівлю вказаної частки житлового будинку, передбачене ст. 362 ЦК України, виходячи з такого.

Згідно з положеннями ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі майна, проте судом встановлено, що частка житлового будинку була подарована відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 25.09.2021 року.

Отже, на зазначені правовідносини положення ст.362 ЦК України не поширюються.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19 (провадження № 61-7218св21).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання прихованого договору купівлі-продажу частки житлового будинку та припинення (скасування) державної реєстрації права власності, є похідними від вирішення позовної вимоги про удаваність договору дарування частки житлового будинку від 25.09.2021, а тому у їх задоволенні також слід відмовити, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду (див. постанову від 12 жовтня 2021 року, справа № 725/4816/19 (провадження №61-7218св21)).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання договору дарування удаваним, недійсним, переведення прав та обов`язків покупця, скасування реєстрації права власності за відповідачем та проведення реєстрації права власності за позивачем, задоволенню не підлягає.

Відповідно дост.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору удаваним, недійсним, переведення прав покупця та скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Н.О. Рум`янцева