_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/148/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Остапчук О.Є. розглянувши цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «Алькор Інвест» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 та Служба у справах дітей Одеської міськради про усунення перешкод у користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2020 року ТОВ «ФК «Алькор Інвест» звернулось до суду з позовом у якому просило усунути перешкоди у реалізації права іпотеко держателя, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання права користування відповідачів цією квартирою припиненими та зняття реєстрації місця проживання і виселення.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 23.04.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» був укладений Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» прийняло та набуло права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, укладеними, зокрема, з ОСОБА_5 .

За інформацією з Державного реєстру станом на 26.09.2019 року квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР ІНВЕСТ» (а. с.29). Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48866008 від 28.09.2019, ОСОБА_6 , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська обл.

Відповідачам було направлена письмова вимога про виселення, проте відповідачі добровільно виселитися, та знятися з реєстрації з вказаної квартири не бажають.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, надав пояснення відповідно до яких, при ухвалені рішення врахувати інтереси малолітньої особи.

Суд, дослідивши надані докази та матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що 13.10.2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №к-2033, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності кредитні ресурси в сумі - 70000 доларів США, з оплатою по процентній ставці - 12% процентів річних. Кредитні ресурси, отримані Позичальником за цим Договором, використовуються за цільовим призначенням: для придбання 3-кімнатної квартири, розташованої за АДРЕСА_1 .

В цей же день між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 був укладений Іпотечний договір до кредитного договору №к-2033, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В.. Відповідно до вказаного іпотечного договору Іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме - трикімнатну квартиру та об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов вказаного договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього Договору у разі, коли в момент настання терміну виконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених Іпотекою за цим Договором, вони не будуть виконані. У разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки реалізувати його відповідно до вимог цього Договору.

При цьому, договором передбачено, що Іпотекодержатель зобов`язаний у разі порушення Іпотекодавцем зобов`язання надіслати Іпотекодавцю у встановленому чинним законодавством порядку письмову вимогу про усунення порушень.

23.04.2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» був укладений Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого ТОВ «ФК «АЛЬКОР ІНВЕСТ» прийняло та набуло права вимоги за кредитними та іпотечними договорами, укладеними, зокрема, з ОСОБА_5 .

За інформацією з Державного реєстру станом на 26.09.2019 року квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві власності ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЛЬКОР ІНВЕСТ» (а. с.29). Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48866008 від 28.09.2019, ОСОБА_6 , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська обл.

Однак, на час ухвалення рішення, право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , згідно відповіді №339792 від 29.11.2023р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить третій особі ОСОБА_5 .

З вищевказаного вбачається, що на момент ухвалення рішення суду позивач не є власником спірного майна, а тому не має право вимагати у відповідачів усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірним майном.

Окрім того, доказів реєстрації у вищевказаній квартирі або фактичного проживання неповнолітніх відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суду не надано.

Рішенням Одеської міської ради № 5066-VII від 18.09.2019 року «Про внесення змін до рішення Одеської міської ради від 10.06.2015 року 6703-VI «Про затвердження переліків адміністративних послуг, які надаються через Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради у новій редакції», затверджено, що надання відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку (довідку ФП входить зо переліку адміністративних послуг, які надаються безпосередньо Департаментом адміністративних послуг.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, державою створений механізм захисту власником свого права власності в тому числі й правом вимагати від будь-якої особи усунути перешкоди в реалізації власником свого права власності, зокрема, правом визнати осіб, які безпідставно зареєстровані по квартирі, яка належить власнику, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте, як на обґрунтування свого позову, позивач посилається на неправомірне проживання відповідачів у вказаній квартирі та посилається на те, що внаслідок цього, відповідачі мають бути виселені з даної квартири.

Однак, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року, справа № 754/613/18-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При цьому, суд зазначає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом буде мати наслідком виселення останньої із спірної квартири.

Суди при вирішенні справ відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, знає про проживання в ньому відповідачів, які не мають іншого житла, тому право на це майно не може бути захищено, шляхом визнання ОСОБА_3 та неповнолітніх відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, так як отримана позивачем квартира взагалі не є місцем його проживання.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року, справа № 592/345/17, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді прав Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканість житла (стаття 30 Конституції України).

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 на законних підставах постійно проживала у спірній квартирі і зареєстрована там, наявність у неї іншого житла позивачем не доведена, тому є підстави стверджувати, що вона мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

З вищевказаного вбачається, що на момент ухвалення рішення суду позивач не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не має право вимагати у відповідачів усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірним майном.

За таких обставин, суд враховуючи викладене, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. . 2, 4-6, 76-83, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.