Провадження № 2/344/432/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Герлан Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 05/03/2008 сторонами укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 . За час шлюбу сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10/01/2020 шлюб сторін розірвано. 13/10/2020 позивач повернулась до житла із малолітньою дитиною не змогла потрапити в нього з причин зміни відповідачем замків вхідних дверей та не пропустив позивача з дитиною в квартиру. Постановою Івано-Франківського міського суду від 01/12/2020 відповідача притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13/09/2021 ухвалено усунути перешкоди та вселити позивача та передати їй ключі в спірну квартиру. З 13/10/2020 позивач та син здійснюють витрати на житло через дії відповідача. З 15/10/2020 позивач та ОСОБА_6 уклали договір оренди квартири за 6000 гривень в місяць, а витрати за комунальні послуги згідно квитанції. Частину коштів позивач оплачувала переказами, а частину готівковими коштами. У зв?язку з діями відповідача позивач зазнала моральної шкоди. Частину речей позивача відповідач склав на лавці біля входу в під?їзд. Відповідач словесно ображав та принижував позивача. Позивач була змушена розшукувати житло для себе і малолітньої дитини. Обов?язок передати ключі позивачці відповідач не виконав після набрання рішенням законної сили. Моральну шкоду позивач оцінює в 25000 гривень. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача 25000 гривень моральної шкоди та 87000 гривень збитків.

13.10.2022 року позивач подав заяву про збільшення позову та просив стягнути з відповідача 117000 гривень збитків та 25000 гривень моральної шкоди

Судом встановлено наступні обставини.

05/03/2008 сторонами укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10/01/2020 шлюб сторін розірвано.

Відповідно до інформації 233356318 від 19/11/2020 квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем 17/11/2015.

13/10/2020 позивач подала заяву в поліцію щодо недопуску її в квартиру АДРЕСА_1 .

01/12/2020 ухвалено постанову щодо відповідача за недопуск позивачки з дитиною в квартиру.

28/12/2021 постанову від 01/12/2020 залишено без змін.

13/09/2021 ухвалено рішення, яким задоволено позов про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення та передання ключів.

29/11/2021 рішення від 13.09.2021 року залишено без змін.

15/10/2020 укладено договір оренди житлового приміщення між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 за 6000 гривень в місяць та додатково витрати з оплати комунальних і інших послуг.

Відповідно до змісту позову за 2020рік позивачем сплачено орендну плату за винайм квартири за 15 днів жовтня, листопад - грудень в розмірі 15000 грн., з яких 3000 грн. через термінал, 12000 грн. готівкою. За 2021рік Позивачем сплачено орендну плату за винайм квартири з січня по грудень в розмірі 72000 грн., з яких 44500 грн. через термінал, а 27500 грн. готівкою. Сплата через термінал підтверджується: - 3000 грн., платіж від 16.10.2020 року 190356; - 5600 грн., платіж від 30.12.2020 року № 48593446; - 5600 грн., платіж від 2021 року № 49985574; - 5600 грн., від 03.01.2021 року квитанція Р24АС8515; - 5600 грн., від 01.04.2021 року № 52958139; - 5600 грн., від 05/2021 № 54582456; - 5500 грн., від 06.06.2021 року; - 5400 грн., від 01.09.2021 року № 60571631; - 5600грн., 06/12/2021 № НОМЕР_1 . Отже сума збитків які позивач понесла за найм житла за період 2020-2021 складає 87000 грн.

В заяві про збільшення позову вказано, що позивач та відповідач уклали договір про спільні дії, за яким відповідач сплачує на картковий рахунок позивача компенсацію витрат за житло в сумі 5500 гривень. В заяві про збільшення позову позивач вказала на стягнення з відповідача 87000 у виді витрат на житло за 15 днів жовтня, листопад-грудень 2020 року, за 12 місяців 2021 року. З січня 2022 по момент укладення договору про компенсацію за житло пройшло 5 місяців, за які позивач понесла додаткові витрати в сумі 30 000, які не компенсовані відповідачем.

Відповідно до договору від 01/06/2022 про спільні дії з метою врегулювання спору щодо усунення перешкод користування житлом відповідач та позивач склали договір, за яким відповідач в період з 01/06/2022 по 31/12/2022 сплачує на картковий рахунок позивача компенсацію витрат на проживання в сумі 5500 гривень, за що позивач прийняла обов?язок не вселятись в квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином відповідач визнав обставину розміру витрат позивача на майновий найм квартири для її проживання з сином.

При цьому обставина незаконного одноособового самовільного припинення права користування житлом позивача встановлена відповідним судовим рішенням.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03/11/2021 позивач придбала двокімнатну квартиру.

Однак відповідачем не доведено перед судом тієї обставини, що придбання позивачем квартири звільняє відповідача від його обов?язку відшкодувати витрати позивача на зняття нею житла з часу її самовільного виселення відповідачем до часу придбання відповідної квартири.

Крім цього, судовим рішенням вже було однозначно встановлено право позивача на користування квартирою, з якої її самовільно виселив відповідач та ухвалено на поновлення права позивача на користування квартирою, з якої її виселив відповідач.

Також відповідач уклав 01/06/2022 договір про спільні дії, за яким зобов?язався сплачувати 5500 гривень саме в якості компенсації витрат позивача на житло, що мало місце значно пізніше, від часу укладення договору купівлі-продажу від 03/11/2021.

Разом з цим відповідачем не доведено і обставину можливості для позивача особисто користуватись квартирою, придбаною за договором купівлі-продажу від 03/11/2021.

Позивач подав суду заяву ОСОБА_6 , за змістом якої ним вказано на передання позивачу в оренду квартири та отримання грошових коштів на оплату користування та за комунальні послуги переказами на картку та готівковими коштами. Представник позивача просив суд встановити обставини на основі заяви ОСОБА_6 , оскільки представник відповідача вказує рішення Верховного Суду, в якому критикувалось використання такого виду заяви в спорі, що склався за іншим об?єктом.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив заяву ОСОБА_6 з тієї підстави, що за змістом рішення Верховного Суду зазначена форма надання пояснення не сприяє завданням судочинства; з часу подання позову та до моменту завершення підготовчого судового засідання позивачем та його представником не подано заяву про допит свідка, який був живий на той час.

Так за змістом ЦПК України встановлено порядок отримання показання свідка для надання йому визначеної законом форми доказування, який не дотримано позивачем.

Також позивачем та його представником не доведено перед судом можливості використання ним афідевіту. Разом з цим використання афідевіту не гарантовано за змістом ЦПК України.

В ст. 78 ЦПК України вказано, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В ст. 90 ЦПК України вказано, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

В ст. 91 ЦПК України вказано, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.

Отже, в якості показань свідка, як про це просив суд представник позивача, афідевіт ОСОБА_6 прийнятим бути не може.

Разом з цим заява ОСОБА_6 , як сторони договору з позивачем, є підтвердженням порядку та способу виконання умов договору, формою декларування зобов`язання ОСОБА_6 за результатами його виконання, формою тлумачення правочину за його участі як сторони відповідного договору, що прямо передбачено в ст. 213 ЦК України.

Оскільки позивач та ОСОБА_6 є сторонами договору майнового найму, то за змістом ст. 213 ЦК України саме їм належить право на тлумачення змісту їх правочину.

За змістом ст. 207 ЦК України позивачу та ОСОБА_6 гарантовано право на вчинення їх правочину у формі будь-яких заяв.

Разом з цим будь-якого розрахунку на спростування розрахунку представник відповідача та відповідач суду не надали.

Натомість стороною позивача доведено перед судом неправомірність позбавлення позивача його права користування житлом внаслідок безпосередніх дій відповідача.

Єдиним запереченням сторони відповідача проти позову є відсутність інформації в платіжних документах призначення платежу та інформації про особу отримувача.

Разом з цим позивачем надано суду документ про належність орендодавцю рахунків, відкритих в ПАТ «Приватбанк».

Отже, позивачем однозначно доведено правову підставу для звернення з позовом про відшкодування розміру витрат позивача у зв?язку з поставленням відповідачем позивача в становище, в якому вона змушена винаймати житло для свого і дитини проживання.

Спір між сторонами виник щодо розміру відшкодування за користування позивачем житлом, що вона взяла в оренду.

При цьому 01/06/2022 відповідачем складено договір про спільні дії, за змістом якого визнано розмір витрат позивача на компенсацію позивача за житло в сумі 5500 гривень.

В ч. 1 ст. 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так дія відповідача щодо самовільного і протиправного позбавлення позивача прав на користування житлом, в якому вона проживала належить саме до виду майнової шкоди, завданої неправомірними діями, що вказано в ст. 1166 ЦК України.

В ч. 2 ст. 1166 ЦК України вказано, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідач вчинив щодо позивача делікт, а тому зобов?язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду, внаслідок порушення прав позивача, за відповідним деліктним зобов?язанням або довести за ч. 2 ст. 1166 ЦК України що шкоди завдано не з його вини.

Таким чином обов?язок доказування відсутності шкоди законом покладено безпосередньо на відповідача.

Відповідачем не спростовано обставину встановлення судовим рішенням неправомірності дій відповідача щодо самовільного виселення позивача. Також відповідачем не спростовано розрахунки позивача.

Так ст. 1192 ЦК України вказано, що, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, на відповідача законом покладається обов?язок відшкодувати реальну шкоду та збитки, які йому завдані з урахуванням витрат на майновий найм житла та комунальних витрат, які сумарно понесені позивачем, оскільки саме такими є умови договору передання позивачу житла у найм.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивачем доведено, що самовільне виселення відповідачем її з малолітньою дитиною з житла, тривале відкрите безпідставне істотне порушення права на житло завдало позивачу моральну шкоду; порядок усталеної життєдіяльності позивача було порушено, оскільки вона була змушена шукати собі і малолітній дитині житло; здійснювати дії на захист своїх майнових житлових прав протягом тривалого періоду часу; позивач була змушена змінити порядок організації своєї і малолітньої дитини життєдіяльності.

Важливо відзначити, що відповідач не виселився сам з житла, в якому проживала позивач та її малолітня дитина, співжиття з якими йому перестало було приємним, а самовільно змінив замки в квартирі, скориставшись тим, що позивач з дитиною тимчасово вийшли із житла, та виставив речі позивача на вулицю, під під`їздом. Зазначене свідчить про умисність дій відповідача і свідому аморальну складову його поведінки. Відповідач не використав встановлені законом форми вирішення спорів з позивачем, а скористався фізичною слабкістю позивача та її малолітньої дитини і своїм знанням психологічних властивостей поведінки позивача, яка не скористається фізичною силою чи власними знаннями або ж уміннями для усунення перешкоди, а на відміну від позивача у вирішенні цього спору звернеться до визначених законом способів захисту.

Усе зазначене має істотне значення для вирішення спору в частині компенсації моральної шкоди.

Зазначене однозначно обґрунтовує позов в частині визначення розміру моральної шкоди в сумі 25000 гривень.

Відповідачем не спростовано позов в частині присудження моральної шкоди. Також відповідачем не подано власного розрахунку на спростування позову в частині розміру моральної шкоди.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову, не подали розрахунку на спростування розрахунку позивача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити;

стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 142000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.