Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 442/5699/21

провадження № 61-6866св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Хопти С. Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Маслоленд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича на постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 18 грудня 2013 року він позичив відповідачці кошти в розмірі 70 тис. дол. США, що підтверджується власноручно написаною розпискою, згідно з якою ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти до 18 лютого 2014 року. За вказаною розпискою передано у заставу нежитлове приміщення, загальною площею 85,5 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

18 січня 2014 року він повторно позичив ОСОБА_2 кошти в сумі 225 тис. дол. США, що підтверджується розпискою, згідно з якої кошти мали бути повернуті до 01 березня 2014 року.

ОСОБА_2 , позичаючи кошти в розмірі 225 тис. дол. США, мотивувала таке тим, що дані кошти вона бере на розвиток підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Маслоленд» (далі - ТОВ «Маслоленд»), а тому у 2014 році він звернувся до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення коштів за борговими розписками, однак у задоволенні цього позову судом відмовлено з тих підстав, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_2 як фізична особа, що підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15 (провадження № 61-19509св20).

Вважав, що він пропустив строк звернення до суду з цим позовом з поважних причин, оскільки лише після прийняття Верховним Судом постанови від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15 йому стало відомо про те, що позичальником за борговими розписками є саме ОСОБА_2 як фізична особа.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти у розмірі 295 000,00 дол. США, що станом на 13 липня 2021 року згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 8 242 300,00 грн, та понесені судові витрати, поновивши строк звернення до суду з цим позовом.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року, ухваленим у складі судді Хомика А. П., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, про застосування якого заявила відповідачка, оскільки ОСОБА_1 знав про порушення свого права ще у 2014 році, звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , однак залишив цей позов без розгляду, і на свій розсуд, не отримавши рішення суду про задоволення позову чи відмову у ньому, звернувся до суду з повторним позовом до ОСОБА_2 як директора ТОВ «Маслоленд». Вказане не може бути поважною причиною для поновлення строку звернення до суду із цим позовом у розумінні положень частини п`ятої статті 267 ЦК України.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 295 000,00 дол. США, що станом на 27 червня 2022 року становить 8 628 750,00 грн, та судові витрати

у справі зі сплати судового збору в розмірі 28 477,15 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики, а тому наявні правові підстави для стягнення з останньої на користь позивача заборгованості за договорами позики.

При цьому апеляційний суд виходив із того, що у боргових розписках ОСОБА_2 на своєму підписі поставила печатку ТОВ «Маслоленд» та видала позивачу квитанції до прибуткових касових ордерів, що є вагомим аргументом того, що позивач вважав, що остання позичила кошти саме як керівник ТОВ «Маслоленд», а тому позивач у вересні 2014 року звертався до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договором позики. Для встановлення того, хто саме є боржником за вказаними розписками знадобився тривалий судовий процес та лише постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15-ц остаточно встановлено, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_2 як фізична особа, а тому апеляційний суд вважав, що зазначені обставини є такими, що перервали строк позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дяків Д. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що позивач у 2014 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, однак надалі звернувся до суду з заявою про залишення цього позову без розгляду та ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики залишено без розгляду (справа № 442/4014/14-ц), а залишення позову без розгляду не перериває строк позовної давності. Апеляційний суд застосував до спірних правовідносин положення частини п`ятої статті 261 ЦК України без урахування частини першої статті 261 ЦК України та не врахував, що позивач знав про своє право стягнути заборгованість саме з ОСОБА_2 ще у 2014 році.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (провадження № 6-17цс17), у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року у справі № 333/2966/14-ц та у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 352/969/13-ц (провадження № 61-9823св19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року відмовлено.

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 грудня 2013 року ОСОБА_2 надала розписку про те, що вона взяла позику у ОСОБА_1 70 000,00 дол. США з місячним відсотком у розмірі 2 %, яку зобов`язалась повернути до 18 лютого 2014 року. У заставу дала нежитлове приміщення загальною площею 85,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язалась повернути до 18 лютого 2014 року. Розписка написана в присутності двох свідків. У разі неповернення вказаної суми дане приміщення переходить у власність ОСОБА_1 .

Відповідно до розписки від 18 січня 2014 року ОСОБА_2 , засновник та директор ТОВ «Маслоленд», отримала 225 тисяч дол. США від ОСОБА_1 під заставу універсального торгового центру «Матадор», АДРЕСА_2. Дані грошові кошти зобов`язалась повернути в повному обсязі до 01 березня 2014 року. В заставу надала земельну ділянку площею 2,1032 га та нежитлові будівлі. Розписка дана в присутності двох свідків.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договором позики (справа № 442/6733/14).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Маслоленд». Провадження у справі № 442/6733/14 закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 грудня 2014 року апеляційну скаргу ТОВ «Маслоленд» задоволено частково, ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2014 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції (справа №442/6733/14).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 травня 2015 року стягнуто з ТОВ «Маслоленд» на користь ОСОБА_1 295 000,00 дол. США, що еквівалентно 6 233 350,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат(справа №442/6733/14).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області 31 серпня 2015 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 травня 2015 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 (справа №442/6733/14).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року залишено без змін (справа №442/6733/14).

Постановою Верховного Суду України від 18 січня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2015 року та рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (справа №442/6733/14).

У вересні 2015 року дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договором позики (справа № 442/5960/15-ц).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 березня 2017 року справи № 442/5960/15-ц та № 442/6733/14 об`єднані в одне провадження.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 грудня 2017 року про виправлення помилки, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Маслоленд» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 147 050,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на 13 вересня 2017 року становить по 3 846 741,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат (справа № 442/5960/15-ц).

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року (провадження № 61-19509св20), апеляційну скаргу ТОВ «Маслоленд» задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (справа № 442/5960/15-ц).

У вказаній справі судами встановлено, що кошти на рахунок ТОВ «Маслоленд» ОСОБА_2 не зарахувала, а отже позика була взята особисто фізичною особою ОСОБА_2 , а не ТОВ «Маслоленд», де директором та засновником в одній особі була ОСОБА_2 .

Також у червні 2014 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики у розмірі 295 000,00 дол. США, який ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2015 року залишено без розгляду на підставі заяви позивача (справа № 442/4014/14-ц).

У грудні 2015 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 18 грудня 2013 року та 18 січня 2014 року, у задоволенні якого відмовлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 серпня 2016 року (справа № 442/7821/15-ц).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду відповідає не у повній мірі.

Щодо розгляду справи по суті

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується наданими позивачем розписками, умови яких відповідач не виконала, тому дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів за договорами позики.

Щодо застосування строку позовної давності

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, відповідач у відзиві на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку позовної давності (а. с. 54-56).

Позивач у позовній заяві посилався на те, що він пропустив строк звернення до суду з цим позовом з поважних причин, оскільки первинно звернувся до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договорами позики, так як ОСОБА_2 у розписках зазначила, що кошти беруться для ТОВ «Маслоленд», однак у задоволенні цього позову судом відмовлено з тих підстав, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_2 як фізична особа, що підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року, постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15 (провадження № 61-19509св20).

Апеляційний суд посилався на те, що обставини звернення позивача у вересні 2014 року до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договором позики (справа № 442/5960/15-ц), тривалий судовий процес та остаточне встановлення особи позичальника за борговими розписками Верховний Судом у постанові від 16 червня 2021 року, є такими, що перервали строк позовної давності.

Згідно з частинами другою та третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Системний аналіз змісту вказаної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Указаний правовий висновок підтримано у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження № 61-3872св18), від 27 червня 2022 року у справі № 199/5949/18 (провадження № 61-15881св21).

З огляду на вказане, апеляційний суд помилково посилався на переривання строку позовної давності.

Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивач з поважних причин пропустив строк позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зроблено висновок, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 у вересні 2014 року звертався до суду з позовом до ТОВ «Маслоленд» про стягнення боргу за договором позики. Для встановлення того, хто саме є боржником за вказаними розписками, знадобився тривалий судовий процес та лише постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15 (провадження № 61-19509св20) остаточно встановлено, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_2 як фізична особа.

Установивши, що позивач у 2021 році дізнався про особу, яка порушила його право, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач ще у 2014 році знав про своє право стягнути заборгованість саме з ОСОБА_2 , висновків апеляційного суду про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки, як встановлено апеляційним судом, лише постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 442/5960/15 (провадження № 61-19509св20) остаточно встановлено, що позичальником за борговими розписками є ОСОБА_2 як фізична особа, а тому, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 у липні 2021 року, позивач з поважних причин пропустив строк позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Ураховуючи наведені вище висновки щодо застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги підлягає зміні лише мотивувальна частина судового рішення, а по суті вирішення позову - залишається без змін, відсутні, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяківа Дмитра Івановича задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті постанову Львівського апеляційного суду від 27 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта