Справа №751/7683/23
Провадження №2/751/1490/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

секретар судового засідання Курач В.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними в справі матеріалами цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Новозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Друга чернігівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В :

08.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Новозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції; Друга чернігівська державна нотаріальна контора про визнання за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зняття арешту з ? частини квартири АДРЕСА_1 накладений постановою АН 417435 від 17.10.2006 року ДВС Новозаводського району м.Чернігова про арешт та оголошення заборони на його відчуження, тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 3917435; зареєстровано: 19.10.2006 за №3917435, реєстратором: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, 14000, Чернігівська обл., м.Чернігів, вул.Івана Мазепи, 19, реєстраційний номер заборони в Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі №354.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу АЕР №697506, укладеного 16.05.2002 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1330, він є власником кв. АДРЕСА_1 . Зазначає, що в цьому році йому стало відомо, що на ? частину придбаної ним квартири, а саме, частину яка належала відповідачу ОСОБА_2 , постановою АН 417435 від 17.10.2006 року ДВС Новозаводського району м.Чернігова накладено арешт, реєстраційний номер обтяження: 3917435.

Посилається, що відповідач, який залишається бути зареєстрованим у спірній квартирі, 21.07.2023 року звернувся до Новозаводського ВДВС у м.Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції з заявою про зняття арешту накладеного постановою АН 417435 від 17.10.2006 року. Листом №66371 від 27.07.2023 року Новозаводський ВДВС у м.Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції повідомив, що за даними автоматизованої системи виконавчих проваджень на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі постанови АН 417435 від 17.10.2006 року ДВС Новозаводського району м.Чернігова було накладено арешт, але строк зберігання виконавчого провадження сплинув, таким чином ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт та встановити наслідки його завершення немає можливості, рекомендовано з даним питанням звернутись до суду. Стверджує, що на момент накладення арешту на майно, ОСОБА_2 не був власником частини спірної квартири, його право власності як і право власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 припинилося з моменту укладення договору купівлі-продажу від 16.05.2002 року. Посилається, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту.

Вказує, що наявність арешту на належне йому майно, порушує його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вважає, що на даний час підстави для продовження обтяження на його майно відсутні, а тому порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності та зняття арешту на майно.

Ухвалою судді від 15.09.2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

23.10.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, заява про визнання позову та клопотання про розгляд справи без його участі, у відзиві зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення, підтверджує, що дійсно, 16.05.2002 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №1330, він та його мати ОСОБА_3 , продали позивачу у власність, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їм в рівних частинах. Зазначає, що з особистих причин та за домовленістю з позивачем, він залишився бути зареєстрованим у спірній квартирі. Вказує, що в цьому році від позивача дізнався, що на ? частину квартири, яка була відчужена ним в 2002 році накладено арешт в 2006 році, а оскільки виконавче провадження в якому було накладеного арешт стосується його, то він звернувся до виконавчої служби з проханням зняти накладений арешт, оскільки виконавче провадження вже давно завершене, але листом йому було повідомлено, що зняти арешт не можливо, рекомендовано звернутись з даним питанням до суду. Підтвердив, що його мати ОСОБА_3 яка була співвласником спірної квартири померла в 2016 року, що підтверджується свідоцтвом її про смерть. Зазначає, що ніяких претензій до відповідача не має та не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить справу розглядати без його участі.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Згідно з ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №1330, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А., ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . (а.с.8)

З договору купівлі-продажу квартири вбачається, що до його укладення власниками квартири АДРЕСА_1 , були ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , яким вона належала в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Новозаводської районної ради 18.05.2000 року, і зареєстровано в Чернігівському МБТІ в реєстрову книгу №30 під реєстровим номером 10251.

Після укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_2 залишився бути зареєстрованим в спірній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.12), а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 . (а.с.14)

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.09.2023 року вбачається, що постановою про арешт та оголошення заборони на його відчуження АН 417435 від 17.10.2006 року, ДВС Новозаводського району м.Чернігова накладено арешт на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 3917435; зареєстровано: 19.10.2006 за №3917435, реєстратором: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, 14000, Чернігівська обл., м.Чернігів, вул.Івана Мазепи, 19; реєстраційний номер заборони в Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі №354; власник: ОСОБА_2 . (а.с.9-10)

21.07.2023 року відповідач звернувся Новозаводського відділу Державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з заявою про зняття арешту з ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.11)

Відповідно до листа Новозаводського відділу Державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.07.2023 року №66371, ОСОБА_2 повідомлено, що в ході перевірки даних в автоматизованій системі виконавчого провадження, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецрозділу, інформації щодо виконавчого провадження, під час виконання якого було накладено арешт на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 (підстава постанова від 17.10.2006 АН №417435 ДВС Новозаводського районну м.Чернігова) не знайдено. Матеріали завершених виконавчих проваджень, переданих до архіву державної виконавчої служби, підлягають знищенню у зв`язку із закінченням терміну зберігання, встановленого розділом ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними нотаріусами. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву державної виконавчої служби, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Строк зберігання в електронному архіві завершених, повернутих без прийняття до виконання відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить десять років. Ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт, та встановити наслідки його завершення немає можливості. Зазначено, що підстав для зняття арешту з вказаного майна у Новозаводського відділу Державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не має. Рекомендовано з даним питанням звернутись до суду. (а.с.13)

Таким чином, з аналізу вище вказаних документів слідує, що арешт на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , був накладений в 2006 році, тобто, коли відповідач вже не був власником спірної частини квартири, а тому підстав для його накладення не було.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 2 постанови № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6 (в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном та власний розсуд.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 33 Постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 надав роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей ст.ст.391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, будь-яких доказів в спростування позовних вимог позивача суду не надано.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного ч. 1 ст. 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому ст. 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Частиною 5 статті 59 даного Закону передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно до п.п.1, 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними нотаріусами, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 року передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Строк зберігання в електронному архіві завершених, повернутих без прийняття до виконання відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить десять років.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на те, що дія обставин на підставі яких було накладено арешт на нерухоме майно позивача, станом на сьогоднішній день, матеріали справи не містять, при цьому, ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт, та встановити наслідки його завершення немає можливості, разом з тим, арешт на майно був накладений за відсутності на це правових підстав, визнання відповідачем позовних вимог, а фактичне продовження дії арешту на вказане нерухоме майно порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження майном, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з нерухомого майна належного позивачу.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , суд доходить висновку, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне житло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №1330, у зв`язку з чим не потребує додаткового визнання за ним права власності судом, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 274-279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Новозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Друга чернігівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна задовольнити частково.

Скасувати арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме: з ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , накладений постановою Державної виконавчої служби Новозаводського району міста Чернігова, серії АН №417435 від 17.10.2006 року, тип обтяження: арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 3917435; зареєстровано: 19.10.2006 за №3917435, реєстратором: Друга чернігівська державна нотаріальна контора, 14000, Чернігівська обл., м.Чернігів, вул.Івана Мазепи, 19, реєстраційний номер заборони в Другій Чернігівській державній нотаріальній конторі №354.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Треті особи:

Новозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (місцезнаходження: 14000, м. Чернігів, вул. Княжа, буд. 28, );

Друга чернігівська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: 14000, м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, буд. 19).

Повний текст рішення складено 30.11.2023 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач