Справа № 461/6398/23
Провадження № 2/461/2585/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2023 року Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

секретар судового засідання Сливка І.П.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

представника третьої особи Феник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг», Львівська міська рада, про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг», Львівська міська рада, про виселення.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Баюш Л.В. заявила клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1ст.255 ЦПК України, оскільки вже було постановлено та набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Зокрема, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05.05.2011 року (справи № 2-255/11) задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, третіх осіб - Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Цитадель - Центр» про визнання права на користування житловим приміщенням та відмовлено у зустрічному позові Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , третіх осіб - Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Цитадель - Центр» про виселення з квартири по АДРЕСА_1 . Позивачам було видано рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили, відповідно вони звернулись до міської ради про його виконання.

Окрім того, встановлено, що в 1997 році також вже вирішувався аналогічний спір про виселення із вказаної квартири, по якому також судове рішення набрало законної сили.

Відповідачі, які прибули в судове засідання, підтримали клопотання про закриття провадження у справі та пояснили, що спір між ними та районною адміністрацією вже вирішено, прийнято рішення, яке набрало законної сили, і звернення до суду з аналогічними вимогами порушує їх право користування житлом. Окрім того, позивач не встановив, хто з них де проживає, оскільки пред`явлено вимоги до всіх членів сім ї, які зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 , а ніби-то всі незаконно проживають в квартирі АДРЕСА_3 , що є неспроможним, бо в такому випадку в квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає.

Представник Галицької районної адміністрації вважає клопотання необгрунтованим, оскільки рішення, на яке покликаються позивачі, не набрало законної сили; таке рішення було оскаржене. Про рішення Франківського районного суду м.Львова від 13.02.1997 р. їм нічого не відомо, т.я. станом на 1997 рік будинок по АДРЕСА_4 не відносився територіально до Галицького району м.Львова.

Представник третьої особи Львівської міської ради вирішення питання щодо закриття провадження у справі покладає на розсуд суду. Разом з тим, визнає, що питання є спірним, оскільки районна адміністрація, звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів, належним чином не з`ясувала обставин справи, наявність судового рішення з аналогічного спору, фактичного місця проживання кожного із членів сім ї відповідачів, наявність неповнолітніх дітей, а також надання окремої квартири сім`ї відповідача ОСОБА_4 .

Окрім того, Львівською міською радою на даний час вирішується питання про закріплення спірного житла за відповідачами.

Суд, розглянувши доводи сторін, дослідивши надані докази та документи, прийшов до наступного висновку.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зі змісту даної норми випливає, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили, та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У розумінні процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд перевіряє, на підставі яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, грунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761 /7978/ 15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-1б1гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21); № 766/4505/20 ( провадження 61- 14440св21) від 19 січня 2022 року; № 295/983/21 ( провадження № 61-13906св21) від 21 грудня 2021 року ; № 522/11482/20 (провадження № 61-12240св21) від 01 грудня 2021 року; № 428/9280/20 ( провадження № 61- 12194св21) від 15 листопада 2021 року.

У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», заява № 48553/99, від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, констатовано існування усталеної практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири так і наймача ( рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K.від 24 листопада 1986 року та Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року.

Судом встановлено, що 10 серпня 2023 до суду звернулась Галицька районна адміністрація із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг», Львівська міська рада про виселення із самостійно зайнятого приміщення - квартири АДРЕСА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, Галицька районна адміністрація не встановила і не надала доказів, хто саме з відповідачів проживає на законних підставах і за якою адресою, а яку житлову площу, на думку позивача, хто з них зайняв самовільно.

Як убачається із відомостей із реєстру Львівської міської територіальної громади від 07.08.2023, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно цієї ж довідки, в означеній квартирі також проживає ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_15 , однак, позов до цих осіб не заявлено.

Разом з тим, позов заявлено до відповідачів ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , які в квартирі АДРЕСА_2 не зареєстровані і не проживають, оскільки Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури №509 від 02.12.2021 їм надано окрему службову квартиру АДРЕСА_5 , де вони на даний час зареєстровані та проживають.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 , з якої позивач просить виселити всіх відповідачів, зазначених у позові, проживають ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Останні це визнали в судовому засіданні, і цієї обставини не спростувала Галицька районна адміністрація.

Долучені акти ЛКП «Айсберг» від 29.06.2023 та 24.07.2023 не відповідають встановленим обставинам справи, складені формально і є предметом розгляду правоохоронних органів.

Франківським районним судом м.Львова 13.02.1997 року розглянуто спір за позовом Франківської районної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення - квартирі АДРЕСА_3 . Рішенням суду позов задоволено, оскільки встановлено факт проживання останніх у вказаному приміщенні без законних підстав.

Рішення суду набрало законної сили, однак, не було звернуто до виконання.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з 1992 року проживають квартирі АДРЕСА_3 .

В провадженні Галицького районного суду м.Львова перебувало провадження за аналогічними вимогами щодо виселення з означеної квартири відповідачів; як убачається із належно посвідченої копії рішення від 05.05.2011 в позові відмовлено.

Заперечення представника Галицької районної адміністрації проти закриття провадження у справі про те, що їм не було відомо про рішення Франківського районного суду м.Львова від 13.02.1997 року, оскільки станом на 1997 рік АДРЕСА_4 територіально не відносилась до Галицького району, не заслуговує на увагу. При цьому, суд приймає до уваги, що вказаний будинок належав і належить територіальній громаді м.Львова і відповідно до Закону «Про місцеві державні адміністрації» місцеві районні адміністрації в межах своїх повноважень здійснюють виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізують повноваження, делеговані відповідною радою.

Відповідно до статті 13 Конституції України - власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватись на школу людині в суспільству.

Конституційна норма у такій редакції не лише покладає на власника обв`язки , а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник.

Норма статті 319 ЦК України встановлює визначальні принципи здійснення права власності. Під здійсненням права власності розуміються умови й порядок реалізації власником своїх правомочностей володіння, користування, та розпорядження щодо належного йому майна.

Таким чином, районна адміністрація Львівської міської ради, незалежно від принципу територіальності, в силу повноважень делегованих їй радою, якій належить житловий фонд міста, зобов`язана була забезпечити виконання рішення Франківського районного суду м.Львова від 13.02.1997 про виселення ОСОБА_21 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 із квартири АДРЕСА_3 .

Окрім того, слід зазначити, що даним рішенням встановлено факт їх проживання в самовільно зайнятій квартирі з 1992 року.

Відтак, районній адміністрації тривалий час було відомо про порушення прав власника спірного житла (Львівської міської ради), однак не було вжито жодних заходів до виконання рішення суду про виселення та відновлення порушеного права власника.

Однією із основоположних засад цивільного судочинства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони (ст.3 ЦК України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Позивач понад 25 років не ставив питання про виконання рішення суду про виселення мешканців з самовільно зайнятого житла, ігнорував звернення про узаконення проживання, надавав послуги з утримання житла та отримував оплату за таке, що дає суду при закритті провадження у справі прийти до висновку про відсутність необхідності втручання районної адміністрації у право відповідачів на повагу до їх житла у демократичному суспільстві та співрозмірності із переслідуваною законною метою.

Таким чином, невиконання рішення суду, не може бути правовою підставою для звернення до суду з новим позовом, з цього ж предмету, і з цих же підстав до тих самих відповідачів.

Тому, з врахуванням того, що є рішення суду , що набрало законної сили з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд вбачає підстави для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Одночасно суд роз`яснює, що згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись п.3 ч.1 ст.255, 256 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

провадження у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , треті особи Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг», Львівська міська рада, про виселення закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі, повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст складено 29.11.2023 року.

Суддя Волоско І.Р.