ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/6233/21 Номер провадження 22-ц/814/2749/23Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого Обідіної О.І.,

суддів : Дряниці Ю.В., Прядкіної О.В.,

за участю секретаря Владімірова Р.В.,

розглянувши у відкритому судому засіданні в м. Полтаві, в порядку спрощеного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лиска Павла Олександровича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2023 року, в складі судді Чуванової А.М., дата виготовлення повного тексту рішення 28 грудня 2022 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області про визнання місця проживання дитини разом з батьком,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив встановити постійне місце проживання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 разом з ним, за його місцем проживання - АДРЕСА_1 .

Вказував, що після розірвання шлюбу в 2019 р. вони з відповідачем дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх сина ОСОБА_4 разом з батьком, про що 06.11.2019 уклали нотаріальний договір про здійснення батьківських прав.

Відповідно до п.1.2 договору сторони домовились про місце проживання спільного сина з батьком та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю.

Над даний час строк дії договору сплив, проте син продовжує проживати разом із ним, він займається його вихованням та утриманням, тоді як колишня дружина ухиляється від продовження строку дії договору у нотаріальному порядку, проте відвідує дитину з періодичністю один раз у кілька місяців.

Зважаючи на прихильність дитини до батька, вважає, що саме він може у повному обсязі створити та забезпечити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2023 року позов задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908 грн.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позивачем заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Лиска П.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Вказує, що суд зобов`язаний був встановити особисту думку дитини, з приводу його бажання проживати одним з батьків та висловлення більшої прихильності до батька, ніж до матері.

Також вважає помилковим висновок суду щодо проживання дитини разом із батьком з кінця 2019 року, оскільки з березня 2022 року дитина проживає зі сторонньою людиною в Ірландії, тобто окремо від батька.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.03.2019 року.

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син - ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.17 ).

Після розірвання шлюбу, за досягнутою між сторонами домовленістю, син ОСОБА_4 залишився проживати з батьком.

Також, 06.11.2019 року сторони уклали нотаріальний договір про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини (а.с.10-12). Відповідно до п.1.2 договору, сторони домовились про місце проживання спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з батьком, та про порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю. Згідно п.4.1, цей договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення і діє до 06.11.2020 року.

Таким чином, на даний час строк дії договорі сплинув, а питання щодо визначення місця проживанням неповнолітньої дитини стало потребувати свого вирішення.

Як було встановлено в ході судового розгляду та фактично не оспорювалося учасниками справи, з кінця 2019 року неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом з батьком - позивачем ОСОБА_2 , який забезпечує йому щоденний догляд, займається вихованням та лікуванням, у зв`язку з перебуванням дитини на диспансерному обліку у лікаря кардіоревматолога, матеріально його забезпечує.

У своєму рішенні від 04.11.2022 року Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, з врахуванням рішення Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, зробив висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 ; визнано таким, що втратив чинність висновок Департаменту служб щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 від 15.01.2020 року №645 (а.с.127-128).

При цьому, працівниками Департаменту було встановлено, що після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишився мешкати разом з батьком. У зв`язку з введенням військового стану та небезпекою для життя та здоров`я, на сьогодні батько з сином евакуювались з м. Харкова та мають статус тимчасово переміщених осіб.

У своїй заяві на ім`я директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, неповнолітній ОСОБА_4 написав, що він любить і папу і маму, але хоче жити з батьком, з яким живе вже більше двох років (а.с.129).

Згідно акту обстеження умов проживання від 18.10.2022 року, житлові умови ОСОБА_2 придатні для проживання сім`ї з дитиною. У дитини є окрема кімната з меблями, диван-ліжко, письмовий стіл, комп`ютер (а.с.130).

Вищенаведене також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з батьком (а.с.15,16 - довідки), довідкою комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради про те, що дитину ОСОБА_4 до фахівців поліклініки супроводжував батько ОСОБА_2 (а.с.21).

Як вбачається з характеристики ОСОБА_4 , 2011 року народження, за даними Харківської спеціалізованої шкоди І-ІІІ ступенів №75 Харківської міської ради Харківської області батько дитини співпрацює з учителем, радиться, реалізує поради у відносинах з дитиною, систематично відвідує батьківські збори (а.с.22).

Згідно матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_4 , за місцем проживання позивача по справі ОСОБА_2 , забезпечений всім необхідним та для останнього створені належні умови проживання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено та не спростовано відповідачем вимоги позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, що буде максимально сприяти інтересам дитини, з урахуванням сталих взаємовідносин між ними та висловлену дитиною прихильність до батька.

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Як вбачається з частин 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно частин 1, 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 336/1205/19.

З матеріалів справи вбачається, що батько працевлаштований в сфері ІТ, має високий стабільний заробіток, може матеріально забезпечити комфортне зростання своєї дитини, для чого створив належні умови для її проживання та розвитку.

З 2019 р. син ОСОБА_4 постійно проживає з батьком, між ними існують міцні сімейні відносини, у зв`язку з чим у своїй письмовій заяві неповнолітній висловив бажання і надалі проживати разом з батьком.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, що буде сприяти якнайкращім інтересам неповнолітнього та ґрунтується на висловленій ним більшій прихильності до позивача.

Апеляційна скарга зазначених висновків суду першої інстанції не спростовує та не містить нових фактів чи засобів доказування, які-б свідчили по його помилковість.

При цьому, не заслуговує на увагу твердження апелянта про те, що на даний час дитина перебуває не за місцем проживання, а перетнула кордон і знаходиться в Ірландії, оскільки самі матеріали справи містять інформацію про те, що позивач та його син вимушено виїхали за межі м. Харкова у зв`язку з військовими діями та постійними обстрілами міста, що створює реальну загрозу життя та здоров`я.

Вказаний довід апеляційної скарги не слугує підставою для висновку про необггрунтованість чи незаконність прийнятого по справі рішення.

Аналізуючи зібрані по справі докази та виходячи з принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи стійкий емоційний зв`язок сина ОСОБА_4 , саме з батьком, до якого він має більшу прихильність, чим до мами, наявність у останнього сприятливих житлово-побутових умов для проживання сина, а також, що дитина адаптувалася до шкільного середовища за останнім місцем проживання, має своє коло спілкування за місцем проживання батька, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлення місця проживання хлопчика з батьком ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах по справі, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, на підставі яких вірно встановив обставини по справі та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини по справі, права і обов`язки сторін та вірно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке відповідає вимогам закону

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лиска П.О., не змінює судове рішення та не ухвалює нове, необхідності в здійсненні розподілу судових витрат на стадії апеляційного перегляду не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лиска Павла Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року

Судді: О.І. Обідіна Ю.В. Дряниця О.В. Прядкіна