Постанова

Іменем України

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 676/3933/20

провадження № 61-2265св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за позовом ОСОБА_1

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області,

третя особа - Кам`янець-Подільська міська рада Хмельницької області,

за позовом ОСОБА_3

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради,

треті особи: Кам`янець-Подільська міська рада, ОСОБА_1 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 травня 2022 року в складі судді Швець О. Д. та на постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2023 року в складі колегії суддів Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області про визнання незаконними та скасування рішень.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 1981 року, від якого у них народилися ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради 15 лютого 1990 року прийняв рішення № 73 «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво в районі с. Жовтневе та с. Довжок на міських землях». Сім`ї ОСОБА_3 виділена земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 площею 810 м2. На підставі цього рішення ОСОБА_3 виданий паспорт на забудову садиби на земельній ділянці площею 0,081 га. На підставі рішення виконкому № 73 від 15 лютого 1990 року за спільні з чоловіком кошти та спільною працею вони розпочали будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 18 березня 1993 року № 277 «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво на міських землях» у зв`язку з тим, що на земельній ділянці на АДРЕСА_2 розміщена трансформаторна підстанція і вона не могла бути виділена під індивідуальне будівництво, ОСОБА_3 як працівнику підприємства, що потребує поліпшення житлових умов, була виділена земельна ділянка площею 810 м2 на АДРЕСА_2 під городництво в тимчасове користування до моменту перенесення трансформаторної підстанції. Рішенням виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 16 березня 1995 року № 278 «Про розподіл домоволодіння на АДРЕСА_1 , на два окремих» ОСОБА_3 виділено з домоволодіння на АДРЕСА_1 1/2 частину земельної ділянки в окреме домоволодіння за АДРЕСА_1 . Цим же рішенням виконкому ОСОБА_2 виділено з домоволодіння на АДРЕСА_1 частину земельної ділянки площею 405 м2 та 1/2 незавершеного будівництвом житлового будинку в окреме домоволодіння за АДРЕСА_1 . Заяву на розподіл домоволодіння та земельної ділянки написала позивачка, а не ОСОБА_3 .

З огляду на відсутність волі ОСОБА_3 , дозволу органу опіки та піклування, укладення нотаріально посвідченого договору відчуження частини незавершеного будівництвом будинку, виконавчий комітет не вправі був приймати рішення про розподіл домоволодіння та земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 07 березня 1996 року № 216 «Про розподіл земельної ділянки на АДРЕСА_2 » вирішено виділити із земельної ділянки на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 274 м2. Цим же рішенням виконкому вирішено виділити із земельної ділянки на АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 ОСОБА_2 земельну ділянку площею 536 м2. Скасовано рішення міськвиконкому від 18 березня 1993 року № 277 «Про виділення земельної ділянки в тимчасове користування ОСОБА_3 ». У зв`язку з чим позивачка вважає, що ОСОБА_2 не мав права на виділення земельних ділянок на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 або АДРЕСА_3 , оскільки згідно з рішенням міськвиконкому № 346 «а» від 16 листопада 1989 року виділ земельних ділянок можливий лише для працівників підприємств, які перебували на квартирному обліку за місцем роботи. ОСОБА_2 на квартирному обліку не перебував, на відповідних підприємствах не працював та не звертався до Довжоцької сільської ради у період 1990-1997 років із заявою про виділення землі. Передача ОСОБА_2 земельної ділянки відбуласяз порушенням норм закону. Рішення про делегування виконкому повноважень щодо вирішення земельних питань Кам`янець-Подільська міська рада прийняла лише 30 вересня 1998 року. Оскаржувані рішення прийняті поза межами повноважень виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради. На теперішній час вони перешкоджають набуттю права власності на земельні ділянки в порядку їх безоплатної приватизації позивачці.

За таких обставин ОСОБА_1 просила визнати незаконними й скасувати рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 16 березня 1995 року № 278 «Про розподіл домоволодіння на АДРЕСА_1 на два окремих» та від 07 березня 1996 року № 216 «Про розподіл земельної ділянки на АДРЕСА_2 ».

У липні 2021 року ОСОБА_3 як третя особа, що заявляє самостійні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради. В обґрунтування вимог посилався на ті самі обставини, що і ОСОБА_1 у своєму позові.

Зазначав, що рішення виконавчого комітету міської ради є протиправними, оскільки ухвалені без згоди дружини ОСОБА_1 , дозволу органу опіки та піклування у зв`язку з неповнолітнім віком дітей або нотаріально посвідченого договору між ним, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про відчуження 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку. Поділ земельної ділянки відбувся без його звернення та заяви ОСОБА_2 .

За таких обставин ОСОБА_3 просив визнати незаконними й скасувати рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 16 березня 1995 року № 278 «Про розподіл домоволодіння по АДРЕСА_1 на два окремих» та рішення від 07 березня 1996 року № 216 «Про розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_2 ».

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 15 вересня 2021 року до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_3 як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору та прийнято до розгляду його позовну заяву.

Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної інстанцій

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2023 року, в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

25 травня 2012 року ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯК № 977293 на право власності на земельну ділянку площею 0,1780 га на АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). До загального розміру приватизованої ним земельної ділянки (0,1780 га) увійшла вся земельна ділянка площею 810 м2 на АДРЕСА_2 . Наведена обставина установлена судовим рішенням у справі № 676/4060/17;

оскарження рішень виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 278 від 16 березня 1995 року та № 216 від 07 березня 1996 року, які прийняті з порушеннями норм чинного на час їх прийняття закону, не відновлять порушених прав позивачів, оскільки на підставі зазначених рішень виникли інші права та обов`язки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які позивачами не оспорюються; за таких обставин суди вважали, що оскарження рішень органу місцевого самоврядування від 16 березня 1995 року та від 07 березня 1996 року не приведе до захисту порушеного права ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та відмовив у задоволенні позову з підстав обрання неефективного способу захисту.

Аргументи учасників справи

У лютому 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції тверджень, зазначених в (абзацах):

53 «Таким чином станом на 16 березня 1995 року домоволодіння на АДРЕСА_1 не набуло юридичного статусу житлового будинку. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки тільки при поділі майна між подружжям, а не з третіми особами»;

54 «Існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (статті 6, 30 ЗК України, статті 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв`язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з`ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім`ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім`ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку»;

55 «В архівних матеріалах до рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 278 від 16.03.1995 письмової угоди ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про створення спільної власності немає»;

59 «Крім того, в архівних матеріалах до рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 278 від 16 березня 1995 року відсутня письмова згода ОСОБА_1 на поділ домоволодіння по АДРЕСА_1 , як спільного майна подружжя»;

60 «За відсутності належним чином оформленої угоди про поділ спільного майна подружжя, за відсутності угоди про створення спільного майна за участю третьої особи, за відсутності належних повноважень у виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради на втручання у право власності громадян, суд погоджується з позивачем що рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 278 від 16 березня 1995 року не відповідає чинному законодавству»;

71 «Враховуючи, що рішення про делегування виконкому повноважень щодо вирішення земельних питань Кам`янець-Подільська міська рада прийняла 30.09.1998 за № 6, суд приходить до висновку, що рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 216 від 07.03.1996 прийнято поза межами повноважень та з порушенням порядку, визначеного чинним законодавством»;

75 «Позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право власності на 1/2 домоволодіння, оформленого на ім`я ОСОБА_2 , позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не заявляють»;

79 «Оцінюючи зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що порушення, які допущені при прийнятті рішення виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 278 від 16.03.1995 та № 216 від 07.03.1996 є неефективним способом захисту, оскільки на підставі зазначених рішень виникли інші права та обов`язки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які позивачами не оспорюються, і в такий спосіб не приведе до захисту порушеного права ОСОБА_3 та ОСОБА_1 »;

- та доповнити мотивувальні частини рішень текстом «У зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутність у матеріалах справи належних доказів, поновлення строку для оскарження вищевказаних рішень виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради від 07 березня 1996 року № 216 та від 16 березня 1995 року № 278, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід відмовити».

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовивши у позові з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, не врахували положення статей 256, 257, 261, 267 ЦК України, за якими у позові необхідно було відмовити з підстав пропуску позовної давності.

Вказує, що суди установили обставини справи, які не відповідають дійсності, а тому з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції зазначені абзаци підлягають виключенню.

01 травня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу відповідача, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень.

Рух справи

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 20 лютого 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою; витребувано з районного суду справу № 676/3933/20; надано учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

10 квітня 2023 року матеріали справи № 676/3933/20 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачеві Антоненко Н. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В ухвалі Верховного Суду від 13 березня 2023 року вказано, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не застосував не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року в справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року в справі № № 522/2202/15-ц, 522/2201/15-ц, 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року в справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року в справі № 372/266/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 05 листопада 1981 року.

Рішенням виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради № 216 від 07 березня 1996 року «Про розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_2 » у зв`язку з неможливістю виділення земельної ділянки по АДРЕСА_2 на міських землях під індивідуальне житлове будівництво по причині розміщення на її межі трансформаторної підстанції високої напруги за заявами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 проведено між ними розподіл земельної ділянки на АДРЕСА_2 , виділено кожному у користування частину земельної ділянки згідно з планом. Відмінено рішення міськвиконкому від 18 березня 1993 року № 277 «Про виділення земельної ділянки в тимчасове користування ОСОБА_3 ».

ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 - домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Довжоцької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області № 11 від 04 квітня 2011 року ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - 0,18 га на АДРЕСА_1 .

Рішенням Довжоцької сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області № 17 від 17 червня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1780 га ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_3 безоплатно у власність зазначену земельну ділянку.

25 травня 2012 року ОСОБА_3 виданий державний акт серії ЯК № 977293 на право власності на земельну ділянку площею 0,1780 га на АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 161/15019/19 (провадження № 61-15975св21) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших».

У постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі № 341/740/18 (провадження № 61-8544св20) зазначено, що «… правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, установив обставини, на які позивачі посилались в обґрунтування своїх вимог, дослідив докази, надані на їх підтвердження; перевірив наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінив подані сторонами докази та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зазначивши в касаційній скарзі про встановлення судами обставин справи, які не відповідають дійсності, що на думку відповідача є підставою для їх виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, відповідач не обґрунтував, у чому саме встановлені судом обставини і які саме не відповідають дійсності, не послався на обставини і докази, які би підтвердили таку його позицію. Доводи касаційної скарги в частині вимог про виключення з мотивувальної частини рішення суду абзаців 53-55, 59, 60, 71, 75, 79 та доповнення його іншим текстом зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків перебігу позовної давності

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 346/3383/21 (провадження № 61-741св23) зроблено висновок, що: «положенням статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. […] виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».

Посилання скаржника на необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в позові колегія суддів не приймає, оскільки відмова у позові у зв`язку з пропуском позовної давності допустима лише в разі наявності підстав для задоволення позову. Між тим встановивши, що позивачі обрали неефективний спосіб захисту, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові, у судів були відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У зв`язку з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 161/15019/19 (провадження № 61-15975св21) та від 12 квітня 2023 року в справі № 346/3383/21 (провадження № 61-741св23) касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскарженій частині залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 травня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 18 січня 2023 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук