Справа № 453/1831/23
№ провадження 2/453/519/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2023 року Сколівський районний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Брони А.Л.,
з участю секретаря судового засідання Корнути Т.Б.,
розглянувши у залі суду у місті Сколе Львівської області за порядком спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
01.11.2023 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Гошовської О.В. звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , в якій просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 03.11.2023 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі на підставі ст. 279 ЦПК України.
Розгляд справи відбувся 30.11.2023 року.
Позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до Витягу № 311 від 07.08.2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Сколівської міської ради, у будинку АДРЕСА_1 , з 03 лютого 2016 року зареєстрований її син - ОСОБА_2 .
Позивачка зазначає, що відповідач фактично не проживає у належному їй житловому будинку понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, не зберігає там особистих речей. Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку порушує її право на розпорядження і користування майном, внаслідок чого вона позбавлена можливості оформити субсидію. Також позивач вказує, що відповідач постійно проживає в м. Львові та за місцем реєстрації не з`являється.
Враховуючи наведене позивачка вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Тому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є належним способом захисту її порушених прав.
29.11.2023 на адресу суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Чорновус Н.Ф., в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Крім цього вказує, що відповідач ОСОБА_2 працює начальником ізолятора тимчасового тримання №5 ГУ НП у Львівській області, що знаходиться у м. Пустомити. Відтак, не має можливості проживати за зареєстрованим місцем проживання з поважної причини, адже відстань з місця реєстрації до місця праці становить 97 км., що значнго утруднює щоденне добирання. Під час розгляду справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суду необхідно з"ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, які вважають істотними. Адже, відповідно до норм закону тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв"язку з навчанням, у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання вважаються поважними причинами.
Третя особа - ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, пояснень з приводу позовної заяви ОСОБА_1 не подав.
Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно норм частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Судом встановлено та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 13.10.2017 року за № 100312973, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, сформованого 07.08.2023 року адміністратором відділу організації надання адміністративних послуг ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 (дата реєстрації з 03.02.2016 року по т.ч.), ОСОБА_3 (дата реєстрації з 09.02.2023 року по т.ч.), ОСОБА_1 (дата реєстрації з 09.02.2023 року по т.ч.).
Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачка, як підставу своїх позовних вимог зазначила, що відповідач не проживає у належному їй житловому будинку понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає та не зберігає у ньому особистих речей. Також позивачка вказує, що факт реєстрації відповідача у вказаному будинку порушує її право на розпорядження і користування майном, внаслідок чого вона позбавлена можливості оформити субсидію. Позивачка зазначає, що відповідач постійно проживає у м. Львові та за місцем реєстрації у спірному будинку не з`являється.
Згідно ст. 107 ЖК України, наймач житлового приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві".
Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, та рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Згідно з ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно з вимогами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач набув право власності або право постійного користування іншим житловим приміщенням, стороною позивача суду не надано. Також не надано і доказів того, що відповідач не проживає у даному будинку понад рік без поважних причин.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Отже враховуючи той факт, що позивач не підтвердила жодними належними та допустимими доказами в розумінні цивільного процесуального судочинства факт непроживання відповідача у належному їй житловому будинку понад один рік, за вищевказаних обставин визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , призведе до неправомірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення його такого, що в свою чергу виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 64, 71, 72, 107, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.

Суддя