КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання, піклування та поховання, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_4 звернувся в Дарницький районний суд міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання, піклування та поховання.

В обґрунтування позовної заяви позивач вказав, що він є рідним братом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , який в протягом багатьох років свого життя мав проблеми зі здоров`ям.

22 липня 1994 року ОСОБА_5 було підтверджено наявність пухлини головного мозку, в наслідок чого він приймав відповідні препарати. Переніс дві операції з приводу гліобластоми лобно-кальозної ділянки у 2002 та 2015 році в Інституті нейрохірургії імені академіка А.П. Ромоданова. Після перенесеної другої операції 14.12.2015 року і подальшого курсу хіміотерапії (в період від 11.01 до 10.02.2016 року) потребував реабілітації, у зв`язку з чим перебував у госпіталях санаторного типу, після чого хоч і працював віддалено, але недостатньо заробляв, щоб придбати необхідні ліки, продукти, та сплачувати житлово-комунальні послуги.

19 грудня 2016 року йому була встановлена II група інвалідності, як причино-наслідковий зв`язок інвалідності зазначена участь в бойових діях в період військової служби. Вже 28 листопада 2018 року ОСОБА_5 встановили IIгрупу інвалідності «Б» групи з ураженням опорно-рухового апарату.

Позивач у період від жовтня 2018 року до червня 2019 року з метою допомоги по дому своєму братові залучив домогосподарок, в супутні обов?язки яких входило приготування їжі, прання, прасування, прибирання приміщень, та спостереження за ОСОБА_6 на предмет можливого епілептичного нападу і можливості виклику медичної допомоги за необхідності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24 червня 20129 року (актовий запис №10666).

Звертаючись з позовною заявою, ОСОБА_4 просив суд стягнути солідарно з відповідачів кошти, витрачені ним на утримання батька відповідачів (свого брата), а саме: на сплату комунальних послуг за квартиру, в якій проживав брат (спадкодавець); на сплату коштів за охорону цієї квартири; на купівлю продуктів харчування, ліків; на оплату послуг мобільного зв`язку; на купівлю бензину задля того, щоб купити продукти харчування, ліки, відвести спадкодавця до лікарів; витрати на зберігання автомобіля спадкодавця; грошова допомога брату, яка перераховувалась на банківську карту останнього; витрати на поховання ОСОБА_5 .

На підтвердження заявлених вимог позивачем до позову були долучені копії квитанції на купівлю продуктів, ліків, на сплату комунальних послуг, на зберігання автомобіля, договори на найм домогосподарок, а також документи на підтвердження понесених витрат на поховання брата. Враховуючи, що спадкоємцями ОСОБА_5 є його діти - відповідачі по справі, позивач просить суд стягнути з них витрати, в розмірі 599 678 грн. 39 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування понесених ним витрат на утримання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 63785,13 грн та в рахунок відшкодування понесених ним витрат на утримання майна померлого ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 14 250 грн, а всього - 78 035,13 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування понесених ним витрат на утримання померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 13080 грн та в рахунок відшкодування понесених ним витрат на утримання майна померлого ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 14 250 грн, а всього - 27 330 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 526,82 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позовної заяви до суду в розмірі 526,82 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених судом позовних вимог та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначає те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24 червня 2019 року.

Позивач ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_5 , а відповідачі є дітьми останнього.

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовними вимогами та просив суд стягнути солідарно з відповідачів кошти, витрачені ним на утримання батька відповідачів (свого брата).

Звертає увагу суду, що фактично судом першої інстанції задоволено позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на зберігання автомобіля спадкодавця та коштів, які перерахувались як особисті кошти позивача спадкодавцю для власних потреб.

Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на зберігання автомобіля спадкодавця повідомляє наступне, судом задоволено витрати на зберігання автомобіля за період від липня 2019 року до 31 січня 2021 року у загальному розмірі 28500 грн з розрахунку: 1500 грн в місяць х на 19 місяців, тобто по 14250 грн з кожного відповідача.

Рішення суду першої інстанції, в цій частині мотивовано тим, що відповідачами було подано заяву про прийняття спадщини після померлого батька і вони мають відшкодувати позивачу витрати, понесені ним на утримання (зберігання) майна, власниками якого вони є як спадкоємці першої черги померлого ОСОБА_5 .

Проте, відповідачі не є власниками легкового автомобіля GeeleМ303, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав на праві власності їх батьку, станом на день подання апеляційної скарги, ніхто з відповідачів не отримав свідоцтво про право на спадщину, в тому числі і на вищезазначений транспортний засіб, відповідно не визначено яку саме частку, кожен з відповідачів ймовірно може отримати.

Таким чином вказує, що сторонами не було надано докази, які б підтверджували право власності відповідачів на легковий автомобіль Geele М303, державний номерний знак НОМЕР_2 , оскільки таких доказів не існує. Відповідно суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачі є власниками транспортного засобу як спадкоємці першої черги померлого ОСОБА_5 .

Зазначає, що суд послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №755/3091/16. Однак, суд помилково взяв до уваги висновок вищезазначеної постанови, оскільки, обставини даної справи не є подібними, так як відповідачі не є власниками транспортного засобу і на даний час не визначено частки спадщини кожного з відповідачів.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу щодо права власності на гаражний бокс, який нібито то було здано в оренду для зберігання транспортного засобу, що належав померлому, що викликає сумнів у дійсності укладеного договору оренди та у сплаті орендної плати позивачем. Наявний у справі договір оренди та розписку вважає неналежними доказами, також і щодо факту сплати орендної плати. Допитаний в ході судового розгляду справи свідок ОСОБА_7 зазначив, ще транспортний засіб померлого міг зберігатися у гаражі, що належить на праві власності позивачу.

Вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів солідарно коштів, які перераховувались позивачем на банківську карту спадкодавця для особистих потреб останнього за період від липня 2016 року до 02 грудня 2018 року у розмірі 76865,13 грн.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд задовольняючи позовні вимоги в цій частині, врахував обґрунтування позивача вказаної вимоги, з огляду на суми коштів, що перераховувались, зважаючи на розмір пенсії спадкодавця та інших доходів за вказаний період.

Однак, щодо обґрунтування перерахування коштів, то в судовому засіданні 14.03.2023 року надаючи відповідь на запитання, представник позивача зазначила, що кошти, які позивачем перераховувались померлому, останньому необхідні були «на смаколики, кіно та театр».

Проте, вважає що такі витрати не підпадають під критерій необхідності здійснення, та враховуючи отримання спадкодавцем розміру пенсії та встановлений державою загальний прожитковий мінімум на одну особу.

Окрім того, викликає сумнів, чи отримував взагалі ОСОБА_5 кошти, які нібито перераховувались позивачем на його банківську картку.

Адже, в ході допиту свідка ОСОБА_7 , останній зазначив, що померлий віддав банківські картки брату, тобто позивачу. Отже, банківські картки ОСОБА_5 і кошти, що на них обліковувалися, були у розпорядженні позивача, яким чином він їх витрачав, на чиї потреби, не відомо. Тому викликає сумнів, чи отримував можливість померлий ОСОБА_5 розпоряджатися для власних потреб тими коштами, що перераховував ніби то йому позивач. Той факт, що банківськими картками померлого розпоряджався сам позивач свідчить і факт перерахування ним коштів на картку ОСОБА_5 після смерті останнього, (інформація що міститься в довідці КБ «Приватбанк» щодо суми в розмірі 865 грн, що була перерахована позивачем на карту спадкодавця після його смерті, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доказам по справі та дійшов передчасного висновку доведеності позовних вимог в тій частині, що були задоволені судом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 - представник ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуванерішення без змін.

Вказує, що як зазначає представник відповідачів, що судом задоволено витрати на зберігання автомобіля за період від липня 2019 року до 31 січня 2021 року у загальному розмірі 28500 гри з розрахунку: 1500 грн в місяць х на 19 місяців, тобто по 14250 грн з кожного відповідача.

Рішення суду першої інстанції в цій частині мотивовано тим, що відповідачами було подано заяву про прийняття спадщини після померлого батька і вони мають відшкодувати позивачу витрати, понесені ним на утримання (зберігання) майна, власниками якого вони є як спадкоємці першої черги померлого ОСОБА_5 .

Ще 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. було заведено спадкову справу №5/2019 після померлого ОСОБА_5 - батька відповідачів, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкоємцями померлого є його діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Тобто, спадкова справа була відкрита відповідачами через чотири дні після смерті батька.

Станом на день подання відповідачами апеляційної скарги пройшло чотири роки з моменту відкриття спадкової справи.

Вказує, що відповідачі добре обізнані про наявність спадкового майна, а саме, легкового автомобіля Gееlе М303, державний номерний знак НОМЕР_3 , який належав на праві власності їх батьку, проте свідомо ухиляються від отримання свідоцтв про право на спадщину з метою подальшого посилання на те, що суд нібито не врахував, що спадкоємці досі не отримали свідоцтва про право на спадщину, не мають права власності на цей автомобіль і нібито не визначено яку саме частку кожен з відповідачів ймовірно може отримати.

Проте, варто зауважити, що згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Так, відповідачі прекрасно знали коли помер їх батько, через чотири дні після смерті відкрили спадкову справу і мали б вчинити всі залежні від них дії задля отримання належним їм свідоцтва про право на спадщину ще 23 грудня 2019 року, але замість цього вони обрали шлях судової тяганини з їхнім дядьком, оскарження волі їхнього батька щодо дарування квартири своєму братові та свідоме ухиляння від отримання документів задля того, щоб не відшкодовувати дядькові будь-які витрати на зберігання спадкового майна.

Також спадкоємці були добре обізнані, що померлий батько тривалий час не керував автомобілем з причини своєї інвалідності, але батько дуже хотів передати нащадкам автомобіль у справному стані, тому він наполягав, щоб автомобіль зберігається у гаражі.

Автомобіль зберігався тривалий час на підставі договору оренди гаражного боксу. Оскільки грошей, які отримував батько у вигляді пенсії було недостатньо, у тому числі для оплати цієї орендної плати, ці витрати, за проханням ОСОБА_5 , взяв на себе його брат - позивач у справі. За останні три роки життя ОСОБА_5 (липень 2016 року - червень 2019 року) за оренду гаражного боксу було сплачено 54 000 грн.

Ці гроші були включені у загальну суму позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як спадкоємців ОСОБА_5 , але суд відмовив, посилаючись на те, що за нормою статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця та такі витрати не стосуються утримання майна спадкодавця до його смерті, а отже така вимога за період від липня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Після смерті ОСОБА_5 позивач ще 27.11.2019 року подав нотаріусу ОСОБА_9 заяву на прийняття спадщини, але нотаріус ОСОБА_9 (вих.№14/02-14 від 11.03.2020 року) пояснила, що за умови наявності спадкоємців першої черги право на спадкування у ОСОБА_4 не виникає. Тобто є спадкоємці першої черги - діти померлого ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач неодноразово (28.01.2020 року та 19.02.2020 року) письмово звертався до нотаріуса ОСОБА_9 та відповідачів з вимогою виконати всі юридичні дії щодо оформлення спадщини на автомобіль, забрати його з місця зберігання, та звільнити позивача від необхідності у подальшому утримувати та оплачувати майно спадкоємців. Також позивач звертався з проханням до нотаріуса ОСОБА_9 на період поки спадкоємці оформлять спадщину забрати на зберігання майно померлого ОСОБА_5 (у тому числі автомобіль) та спонукати спадкоємців своєчасно та належним чином оформити спадщину, та звільнити ОСОБА_4 від зайвих трат на утримання спакованого майна.

Відтак, доводи відповідачів стосовно того, що судом першої інстанції не було досліджено матеріали стосовно витрат на зберігання автомобіля чи задоволено вимоги позивача в цій частині з порушенням норм матеріального та процесуального права не заслуговують на увагу.

Вважає, що суд в повній мірі дослідив матеріали справи, всі наявні докази, фактичні обставини та прийняв мотивоване законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи відповідачів стосовно того, що такі витрати не підпадають під критерій необхідності здійснення, та враховуючи отримання спадкодавцем розміру пенсії та встановлений державою загальний прожитковий мінімум на одну особу, показують байдужість дітей, не вкладаються в голові здорової людини та взагалі не заслуговують бути взятими до уваги.

Представник відповідачів намагається виправдати дітей спадкодавця заперечуючи їх зневагу до батька, його проблем та відсутність допомоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону та частково підтверджені належними, достатнім та допустимими доказами, а тому підлягають частковому задоволенню в загальному розмірі 105 365 грн 13 коп. та мають бути стягнуті у наступному порядку: 78 035 грн 13 коп. з відповідача ОСОБА_2 та 27 330 грн - з відповідача ОСОБА_3 .

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними дітьми ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження та зміну імені (а.с. 163-165).

Позивач ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження останніх (а.с. 161-162).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 24 червня 20129 року, актовий запис № 10666 (а.с.166).

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_4 просив суд стягнути солідарно з відповідачів кошти, витрачені ним на утримання батька відповідачів (свого брата), а саме: на сплату комунальних послуг за квартиру, в якій проживав брат (спадкодавець); на сплату коштів за охорону цієї квартири; на купівлю продуктів харчування, ліків; на оплату послуг мобільного зв`язку; на купівлю бензину задля того, щоб купити продукти харчування, ліки, відвезти спадкодавця до лікарів; витрати на зберігання автомобіля спадкодавця; грошова допомога брату, яка перераховувалась на банківську карту останнього; витрати на поховання ОСОБА_5 . На підтвердження заявлених вимог, позивачем до позову були долучені копії квитанції на купівлю продуктів, ліків, на сплату комунальних послуг, на зберігання автомобіля, договори на найм домогосподарок, а також документи, на підтвердження понесених витрат на поховання брата.

Статтею 1216 ЦК України визначено спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Не входить до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом ( стаття 1219 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України установлено, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідачі є спадкоємцями першої черги.

Статтею 1232 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 15 постанови від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», на вимогу про відшкодування витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця (стаття 1232 ЦК), а також витрат на охорону спадкового майна (стаття 1283 ЦК) не поширюються правила статті 1281 ЦК про порядок і строки пред`явлення вимог кредитором спадкодавця, оскільки вони не випливають із зобов`язань спадкодавця. Тому на такі вимоги поширюється загальна позовна давність (статті 257 ЦК).

Встановлено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення коштів на поховання брата в загальному розмірі - 120 154 грн.

На підтвердження понесених витрат, до позовної заяви долучено копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 24 червня 2019 року, квитанція про сплату послуг за договором, квитанції про придбання алкогольних напоїв та кондитерських виробів, на поминальний обід 24 червня 2019 року та на «40 днів», квітів, а також квитанцію про витрату коштів на самі поминальні обіди.

У статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до вказаного Закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

За договором-замовлення від 24 червня 2019 року №8.28507П на організацію та проведення поховання, він укладений між СКП «Спецкомбінат ПКПО» та позивачем ОСОБА_4 щодо організації та проведення поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності на кладовищі м. Києва померлого ОСОБА_5 .

Згідно з пунктом 2.1 сторонами визначено перелік послуг, що надаються на виконання цього договору та загальна його вартість 2851,43 грн. (а.с. 144-145, т.2). Відповідно до копії квитанції, яка була долучена до договору, ОСОБА_4 виконавцю сплачена сума в розмірі 2851,43 грн (а.с. 144, т.2).

Також до позову долучено копії квитанції від 25 червня 2019 року та від 30 липня 2019 року про купівлю алкогольних напоїв та кондитерських виробів на поминальні обіди та квітів на загальну суму 3421,22 грн (а.с. 146-147, т.2), а також товарні чеки про сплату коштів за поминальні обіди в загальному розмірі - 11726 грн.

Оригінали всіх документів та квитанцій були досліджені судом у судовому засіданні.

Отже, позивачем надано суду докази на підтвердження понесених позивачем витрат на поховання брата в загальному розмірі 17 998 грн 65 коп, із заявленої до стягнення суми - 120 154 грн.

Крім того, з урахуванням норм ЦК України та ЗУ «Про поховання та похоронну справу» відшкодуванню не підлягають витрати, пов`язані із поминальними обідами, які проводяться вже після фактично поховання людини, тобто поміщення труни з тілом у могилу.

Таким чином, витрат позивача, що підтверджені квитанціями про витрати коштів на поминальні обіди, купівлю алкогольних напоїв, кондитерських виробів на поминальні обіди, квітів для поховання не підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 554/1793/15-ц.

З урахуванням наданих позивачем доказів, та вказаної вище позиція, щодо того, які саме витрати включаються у поняття «на поховання», ним підтверджені витрати на поховання брата у розмірі 2851,43 грн.

Витрати на священника у розмірі 700 грн, запис про що здійснено на копії договору, ймовірно рукою позивача, не підтверджено жодними доказами, а тому не включаються судом до витрат, понесених на поховання.

Також, відповідно до листа Головного управління пенсійного фонду України в

м. Києві від 28 грудня 2021 року, ОСОБА_4 (позивачу) 25 червня 2019 року за його заявою виплачено разовим дорученням допомогу на поховання ОСОБА_5 у розмірі 19 801 грн 88 коп. (а.с.200 т.2).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно зазначав, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на поховання спадкодавця у розмірі, заявленому у позовній заяві, а саме: 120154 грн, не було надано таких і його представником у судовому засіданні, а лише зазначено, що це нормальна, звичайна ціна на поховання людей у місті Києві.

Таким чином, враховуючи підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами витрати позивача на поховання брата (спадкодавця), з урахуванням норм ЗУ «Про поховання та похоронну справу», а також зважаючи на суму отриманої позивачем допомоги на поховання, яка перевищує суму підтверджених позивачем витрат, та відсутність будь-яких доказів понесення витрат в розмірі 120154 грн., підстави для задоволення вимоги про стягнення витрат на поховання спадкодавця відсутні.

Крім того, позивачем заявлялась вимога про стягнення з відповідачів солідарно витрат на купівлю продуктів харчування та ліків для спадкодавця за період від липня 2016 року до червня 2019 року у загальному розмірі 70 476 грн 30 коп. На підтвердження заявленої вимоги позивачем долучено до позовної заяви копії квитанції на придбання продуктів харчування та ліків, оригінали яких були оглянуті судом.

Проте, суд зазначав, що надані квитанції не є належними доказами витрат коштів позивача на купівлю продуктів харчування, оскільки з наданих квитанцій та чеків неможливо встановити чи витрачались на їх купівлю особисті кошти позивача та чи придбавались продукти та ліки безпосередньо лише для спадкодавця. Наявність написів рукою, ймовірно позивача, на деяких чеках « ОСОБА_10 » не може бути належним доказом купівлі продуктів та ліків для спадкодавця. Крім того, до позовної заяви не було долучено жодного доказу на підтвердження того, що спадкодавцю виписувались лікарями певні ліки для підтвердження факту необхідності придбання їх позивачем для спадкодавця, що всі надані до позовної заяви квитанції про купівлю ліків стосуються саме лікування спадкодавця.

Отже, з урахуванням викладеного, вимога позивача про стягнення з відповідачів кошти на купівлю продуктів харчування та ліків для спадкодавця не підтверджена належними та достатніми доказами, а отже не підлягає задоволенню.

Також, позивачем заявлялась вимога про стягнення з відповідачів солідарно витрат на оплату послуг мобільного та іншого зв`язку за період від липня 2016 року до 2021 року у загальному розмірі 3179 грн. Обґрунтовуючи вказану вимогу представник позивача у судовому засіданні зазначала, що це кошти, які сплачувались позивачем за номер домашнього телефону, який був у квартирі спадкодавця, та це робилось для того, що в квартирі не вимкнули телефон. Також зазначав, що витрачались кошти на мобільний зв`язок, оскільки на той номер телефону була підключена служба охорони квартири, а також продовжували сплачувати кошти за мобільний зв`язок після смерті спадкодавця, для того, щоб позивач міг повідомити про смерть брата всім друзям, які не знали про це та телефонували на цей мобільний номер зв`язку.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні такої вимоги, оскільки з огляду на те, що спадкодавець отримував пенсію та позивач перераховував кошти на його банківську карту, він був спроможний самостійно, з власних коштів або отриманих від брата сплатити такі послуги, з урахуванням їх незначної вартості та позивачем не доведено суду необхідність таких витрат. Стосовно оплати мобільного телефону для повідомлення друзів про смерть брата, то це особиста ініціатива позивача та його бажання та відповідно до приписів норм ЦК України не є витратами, в розумінні статті 1232 ЦК України.

Позивачем також ставилась вимога про стягнення з відповідачів солідарно витрат на придбання бензину для купівлі продуктів спадкодавцю та відвезення його до лікарів та на обстеження за період з липня 2016 року по 2021 рік у загальному розмірі 40 712 грн. На підтвердження заявленої вимоги, позивачем долучено до позову власний розрахунок витрат пального, який представлений у певній таблиці, де зазначено, куди, коли та скільки кілометрів позивач їздив на автомобілі, для купівлі продуктів, ліків спадкодавцю, для відвезення його на обстеження. Суд вірно вважав, що така вимога також не підлягала до задоволення, оскільки з наданого розрахунку та квитанції на купівлю пального неможливо встановити, що таке пальне купувалось за особисті кошти позивача, використовувалось виключно для потреб спадкодавця та саме для вчинення тих дій, що вказані позивачем. Стосовно витрат пального на відвезення спадкодавця до лікарів чи санаторіїв, то позивачем до позовної заяви не додано жодного належного та достатнього доказу (окрім власне складеної таблиці) відвідування спадкодавцем лікарів за вказаний період, а також доказів перебування його у певних санаторіях на лікуванні чи відпочинку. Крім того, витрати на пальне після смерті спадкодавця для того, щоб дістатись до квартири, яка була подарована позивачу спадкодавцем перед смертю, не можуть бути включені у витрати на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця за своєю природою та суттю таких витрат.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення солідарно з відповідачів витрат на домогосподарок за 2018 та 2019 роки у загальному розмірі 113 500 грн.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2018 року між позивачем та ОСОБА_11 (виконавець) укладено договір, відповідно до якого виконавець зобов`язується надати послуги з допомоги господарювання та доглядальниці ОСОБА_5 , 1961 року народження за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 3.1. договору визначено, що вартість послуг за добу становить 250 грн. Оплата послуг проводиться в останній день чергування, яке за погодженням сторін може бути від 14 до 21 дня, готівковими коштами. Строк дії договору - безстроково, випробувальний термін - 0.5 місяця. Також 29 грудня 2018 року та 11 травня 2019 рок між позивачем та ОСОБА_12 , позивачем та ОСОБА_13 були укладені аналогічні договори на аналогічних умовах, відповідно (а.с. 241-246, т. 1)

При цьому, позивачем до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження виконання умов договорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та надання зазначених у умовах договору послуг спадкодавцю, як і не надано доказів отримання домогосподарками на виконання умов договору особистих коштів позивача, та розмір таких коштів. Позивачем та його представником не надано суду обґрунтованого розрахунку таких витрат саме в заявленому розмірі. Ні позивачем, ні його представником не заявлялось суду клопотання про допит домогосподарок судом як свідків для підтвердження факту виконання ними умов договору по догляду та допомозі спадкодавцю, а тому вимога про стягнення з відповідачів коштів на домогосподарок у розмірі 113500 грн теж була не обґрунтованою та такою, що не підлягала до задоволення.

Також суд зауважив, що відповідно до пункту 4.2 договорів зазначено, що харчування виконавця, його проживання і користування комунальними послугами в квартирі проводиться за рахунок замовника. Продукти харчування і все необхідне для комфортного перебування у квартирі замовник забезпечує самостійно за свій рахунок, що додатково спростовує той факт, що долучені до позовної заяви квитанції про купівлю продуктів харчування та ліків були виключно для потреб спадкодавця та мають відшкодовуватись спадкоємцями.

Встановлено, що позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідачів солідарно витрат на комунальні послуги, які включають оплату електроенергії та охорону квартири, за період з липня 2016 року по 2021 рік у загальному розмірі 89 927 грн 49 коп. На обґрунтування вказаної вимоги до позовної заяви долучені копії квитанції про сплату всіх комунальних послуг за адресою місця проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 , а також послу з охорони житла спадкодавця. Належність вказаної квартири саме спадкодавця підтверджується копією свідоцтва про право власності від 23 січня 1998 року (а.с. 168 т.2) та копією договору дарування від 17 травня 2019 року (а.с. 185-186, т.2).

Щодо вказаних витрат за період з липня 2016 до ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає, що за нормою статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця та такі витрати не стосуються утримання майна спадкодавця до його смерті, а отже вимога є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо періоду від 24 червня 2019 року по 2021 рік (після смерті спадкодавця), суд зазначав наступне.

Статтею 1220 ЦК України визначено часом відкриття спадщини день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В постанові Верховного суду України у справі за № 6-164цс12 від 23 січня 2013 року висловлена така правова позиція: в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 17 травня 2019 року спадкодавець ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 (позивач) отримав у дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 185-186, т.2).

Представник позивача у судовому засіданні не заперечувала того факту, що вказана квартира не входить у спадкову масу після смерті ОСОБА_5 , що є логічно, з урахуванням вказаного вище договору дарування. Отже, відповідачі у справі не успадкували від батька зазначену вище квартиру, її власником є саме позивач, а отже не повинні відшкодовувати позивачу витрати, понесені ним на утримання цієї квартир після смерті спадкодавця.

Дійсно, як зазначалось представниками сторін, на цей час відповідачами у судовому порядку оскаржується договір дарування від 17 травня 2019 року, проте рішення у справі наразі не ухвалено, а отже, вказані вимоги щодо витрат на утримання спадкового майна є передчасними, за умови ухвалення рішення суду на користь дітей спадкодавця.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення солідарно з відповідачів витрат на зберігання автомобіля спадкодавця за період від липня 2016 року до 2021 року у загальному розмірі - 84 000 грн.

Як зазначалось вище, за нормою статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця та такі витрати не стосуються утримання майна спадкодавця до його смерті, а отже така вимога за період від липня 2016 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 була необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягала до задоволення.

Стосовно періоду після смерті спадкодавця, суд зазначав, що на підтвердження заявленої вимоги позивачем до позову долучено договір від 1 березня 2018 року, укладений між позивачем та ОСОБА_14 щодо оренди гаражного боксу № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_2 . Пунктом 1.3 договору зазначено, що приміщення надається для зберігання легкового автомобіля Geele M303, д.н.з. НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_5 . Пунктами 3.1, 4.1 договору визначено, що він укладається на строк з 1 березня 2018 року по 31 січня 2021 року та розмір оренди становить 1500 грн в місяць. До цього договору між сторонами підписано додаток 1 - акт приймання-передачі гаражного боксу від 1 березня 2018 року, на підтвердження оренди позивачем гаражного боксу, зазначеного у договорі та додаток № 2 - акт приймання-передачі від 31 січня 2021 року, на підтвердження повернення позивачем орендодавцю орендоване майно за договором. Крім того, орендодавцем ОСОБА_14 надано розписку позивачу, проте, що ним отримано від позивача кошти у сумі 52500 грн на виконання умов договору від 1 березня 2018 року за весь період оренди з 1 березня 2018 року по 31 січня 2021 року (а.с. 139-143, т.2).

Представником відповідачів не заперечувався той факт, що вказаний автомобіль дійсно на праві власності належав спадкодавцю, увійшов у спадкову масу та щодо цього майна відповідачами було подано заяву про прийняття спадщини.

Отже, з урахуванням зазначено, з огляду на норми ЦК України, відповідачі мають відшкодувати позивачу витрати, понесені ним на утримання (зберігання) майна, власниками якого вони є як спадкоємці першої черги померлого ОСОБА_5 .

Під час розгляду справи судом було встановлено, що виключно відповідачі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 . Позивач просив стягнути з них такі витрати солідарно.

В той же час, з урахуванням того, що солідарні зобов`язання виникають тільки у випадках, встановлених договором або законом (ст. 541 ЦК України) та, виходячи із вимог статті 1282 ЦК України щодо зобов`язання кожним із спадкоємців особисто задовольнити вимоги кредитора, та рівності частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, витрати на утримання (зберігання) спадкового майна мають бути розподілені між відповідачами в рівних частках.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, з відповідачів підлягають стягненню витрати за період від липня 2019 року до 31 січня 2021 року у загальному розмірі 28 500 грн з розрахунку: 1 500 грн в місяць х на 19 місяців, тобто, по 14 250 грн з кожного.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 755/3091/16-ц.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів солідарно коштів, які перераховувались позивачем на банківську карту спадкодавця для особистих потреб останнього за період з липня 2016 року по 28 червня 2019 року у загальному розмірі 77 730 грн 13 коп.

Як вбачається з долученої до позовної заяви виписки АТ КБ «ПриватБанк» щодо рахунку позивача ОСОБА_4 , ним дійсно за період від 25 липня 2016 року до 28 червня 2019 року перераховувались кошти на банківську карту ОСОБА_5 .

Враховуючи обґрунтування позивача вказаної вимоги, з огляду на суми коштів, що перераховувались позивачем брату, зважаючи на розмір пенсії спадкодавця та інших доходів за вказаний період, що підтверджується відповідною довідкою ГУ ПФУ в м. Києві (а.с.200, т.2) та ГУ ДПС у м. Києві (а.с. 9, т.3), з огляду на те, що спадкодавець був інвалідом 1 групи з ураженням опорно-рухового апарату, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда від 28 листопада 2018 року (а.с. 222-223, т.2), з огляду на норми статті 1234 ЦК України, а також відсутність доказів того, що відповідачі протягом 2016-2019 років надавали матеріальну допомогу батьку (кошти на утримання, лікування та догляд), суд вірно вважав заявлену вимогу обґрунтованою та такою, що підлягала частковому задоволенню в розмірі 76865,13 грн (за мінусом суми в розмірі 865 грн, що була перерахована позивачем на карту спадкодавця після його смерті, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Також суд вірно вважав, що вказана сума підлягала розподілу між відповідачами наступним чином: 63785,13 грн з відповідача ОСОБА_2 (50 705 грн 13 коп. за період від липня 2016 року до 21 березня 2018 року включно та 13 080 грн як половина перерахованої позивачем суми за період від 19 червняд 02 грудня 2018 року) та 13 080 грн з відповідача ОСОБА_3 (половина суми, перерахованих коштів позивачем за період від 19 червня до 2 грудня 2018 року) з урахуванням того, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилось 18 років, а відповідно до приписів статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч.3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч.3 статті 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частин другої, третьої статті 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З огляду на вищенаведене, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі надані позивачем докази в їх сукупності на обґрунтування заявлених позовних вимог, оцінивши доводи представника відповідача, з урахуванням приписів норм чинного законодавства України, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону та частково підтверджені належними, достатнім та допустимими доказами, а тому підлягали частковому задоволенню в загальному розмірі 105365,13 грн та мали бути стягнуті у наступному порядку: 78035, 13 грн з відповідача ОСОБА_2 та 27330 грн - з відповідача ОСОБА_3 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: