Справа №198/440/23
Провадження №2/0198/201/23
29 листопада 2023 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Гайдар І.О., за участю секретаря судового засідання Калабухової Т.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Ільченко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду смт Юр`ївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2003 року він фактично проживає, а з 2007 року зареєстрував місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
До житлового будинку ОСОБА_1 вселився зі згоди відповідачки ОСОБА_2 , яка представилась власницею вказаного житлового будинку.
Позивач стверджує, що з 2003 року по теперішній час безперервно та відкрито володіє об`єктом нерухомого майна, за власні кошти здійснює поточний та капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги, обробляє присадибну земельну ділянку, відповідачка жодних претензій про звільнення житла не заявляла. Зазначає, що всі викладені обставини можуть підтвердити також і свідки, та просить визнати за ним право власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.
Ухвалою від 10.10.2023 позов залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.
У встановлений судом строк ОСОБА_1 недоліки позову усунув.
27.10.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, за клопотанням позивача витребувано докази.
16.11.2023 підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд цивільної справи.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.
В призначені у справі судові засідання відповідачка викликалась шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, оскільки місце проживання ОСОБА_2 на території Юр`ївської селищної ради не зареєстровано, а позов поданий за останнім відомим позивачу місцем проживання відповідачки.
Оскільки ОСОБА_2 в жодне судове засідання не з`явилась, на виконання вимог ст. 128 ЦПК України про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов не подавала, зі згоди позивача та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі матеріалів.
Суд, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши пояснення позивача та показання свідків, вважає вимоги позивача обґрунтованими, а позов таким, що належить задовольнити, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження Юр`ївської районної державної адсміністрації від 05.12.2000 № 148, належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).
За даними КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.12.2000 зареєстровано у реєстровій книзі під реєстровим номером 1-42 (а.с. 58).
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності відсутні (а.с. 33).
Відповідно до відомостей паспорта позивача, домової книги та довідки Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 28.07.2023 № 718 позивач зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 08 листопада 2007 року (а.с. 7-8, 14-16, 24).
Так, позивач у справі, в 2003 році з дозволу ОСОБА_2 вселився в житловий будинок за вказаною адресою та з того часу постійно в ньому мешкає разом зі своєю родиною, доглядає за домоволодінням, підтримує його та надвірні споруди в належному технічному стані, здійснює поточні та капітальні ремонти, утримує прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачує комунальні послуги, тобто в якості власника несе тягар утримання майна за змістом ст. 322 ЦК України.
Під час вселення ОСОБА_1 до житлового будинку ОСОБА_2 повідомила, що вона є власником житлового будинку та має право розпоряджатись нерухомістю, при цьому остання покинула житло, нічиїх особистих речей та меблів в ньому не було.
Протягом всього часу володіння позивача майном ні ОСОБА_2 , ні інші власники житлового будинку, про яких ОСОБА_1 до останнього часу навіть не знав, ніяких вимог про його виселення з будинку чи про повернення нерухомості не заявляли.
Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частина 4 цієї ж статті передбачає, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
Відповідно до положень ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п.1. Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України), норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з приводу права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Умовою володіння при набутті права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
В свою чергу, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитись від права власності, вчинивши дії, які свідчать про її відмову від права власності (ч. 1 ст. 347 ЦК України).
В даному випадку є всі підстави вважати, що власники житлового будинку тривалий час не виявляють наміру визнати річ своєю, вони погодилась з її втратою, а тому житловий будинок може бути визнаний власністю фактичного добросовісного володільця.
Позивач в підтвердження того, що він володів та відкрито користувався зазначеним майном як власник, і продовжує відкрито, добросовісно і безперервно користуватися житловим будинком по цей час протягом більш ніж десяти років, надав суду відповідні документи укладені з ним договори на надання комунальних послуг, квитанції про оплату отриманих послуг (а.с. 21-23, 34-51).
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомили, що вони нерідко протягом останніх приблизно 15-17 років бувають в гостях у родини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Свідки пояснили, що позивач вселився в будинок приблизно в 2005 році (точного року не пам`ятають) та що позивач проводить поточні та капітальні ремонти в будинку, навіть здійснив будівництво веранди до житлового будинку та гаража, використовує прибудинкову земельну ділянку та користується городом. В житлі та на земельній ділянці біля будинку свідки не бачили речей та предметів, що належать іншим особам. Обидва свідки також підтвердили, що ОСОБА_1 та його родина ніколи не виїздили на інше місце проживання, а власники будинку ніяких вимог до позивача не заявляли.
З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.
Такий спосіб виникнення права власності як набувальна давність можливий за умови сукупності обставин, зазначених в ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитись визначений законом строк, який для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність означають, що особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, а також що протягом встановленого законом строку титульний володілець не заявляв вимог про повернення йому майна. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Під час судового розгляду встановлено всі обставини, які дозволяють вважати, що позивач є добросовісним набувачем, оскільки вже протягом більш ніж 10 років відкрито та безперервно володіє будинком. Правовідносини між сторонами регулюються положеннями ст. 344 ЦК України, згідно з якою особа набуває право власності за набувальною давністю, якщо вона добросовісно заволоділа чужим майном і відкрито та безперервно володіє цим майном протягом установленого строку.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 5, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.Особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Оскільки позивачем доведені обставини, на які він посилається в позові, належними та допустимими доказами, суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на домоволодіння за набувальною давністю. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення або визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, судом не встановлено. Отже, визнання права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 1 500,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду в порядку, передбаченому ЦПК України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено та підписано 29 листопада 2023 року.

Суддя Ірина ГАЙДАР