Справа № 229/1831/23
Провадження № 2/229/2391/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 р. м. Дружківка, Донецької області

Дружківський міський суд Донецької області в складі:

судді Худіної О.О.

за участі секретаря Ситника С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дружківка Донецької області цивільну справу за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернувся з позовною заявою, в якій просить стягнути на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р. в сумі 15 697,92 грн., заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01.10.2018 р. по 31.12.2022 р. в сумі 778,77 грн, інфляційні збитки в розмірі 27 748,30 грн. та 3% річних в розмірі 3 99,37 грн. за період 01.10.2012 р. по 24.02.2022 р., а також витрати у розмірі 2147,20 грн., посилаючись на те, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг, зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що не зважаючи на надання позивачем відповідних житлово-комунальних послуг в період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р., відповідачі не здійснювали їх оплату в повному обсязі, в результаті чого виникла відповідна заборгованість. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 23 серпня 2023 року заочне рішення Дружківського міського суду Донецької області від 1 серпня 2023 року скасовано, справу призначено до судового розгляду в загальному провадженні.

7 вересня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначає, що позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості є безпідставними, оскільки не ґрунтуються ані на вимогах Закону, ані на умовах договору.

Розрахунок заборгованості з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р. в сумі 15 697,92 грн. є необґрунтованим, оскільки вимоги про стягнення з ОСОБА_4 (далі відповідач 1) заборгованості за період до 3 липня 2017 року є безпідставними, бо саме з цієї дати відповідач 1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Звірка заборгованості із ним не проводилася.

Позовні, вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р.. заявлено позивачем поза межами строку позовної давності, тому розмір заборгованості в сумі 15 697,92 грн., заявлено безпідставно.

Також є необґрунтованими і безпідставними позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків в розмірі 27 748,30 грн. та 3% річних в розмірі 399,37 грн. за період 01.10.2012 р. по 24.02.2022 р., оскільки ці вимоги також заявлено поза межами загального строку позовної давності, а їх розрахунок проведено без дотримання вимог законодавства, зокрема, яке унормовує здійснення таких розрахунків.

Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості, то відповідач 1 вважає, що згідно вимог ст. 541 ЦК України, Солідарний обов?язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов?язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

У положенні ст. 13 Конституції України зазначено, що власність зобов?язує.

Вказана норма кореспондує зі ст. 322 ЦК України - власник зобов?язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_4 є власником АДРЕСА_1 з 3 липня 2017 року, що підтверджується договором купівлі-продажу, який зареєстровано в реєстрі за номером 2326. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відбулася 03.07.2017 року.

Фактично ОСОБА_4 проживає в квартирі з січня 2018 року, місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , - зареєстровано 3 січня 2018 року, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України про реєстрацію місця проживання.

В період до 3 липня 2017 року, відповідач 1 не був ані користувачем, ані власником квартири, в розумінні вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не був споживачем житлово - комунальних послуг в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права про солідарне стягнення заборгованості інфляційних збитків, та 3% річних, оскільки солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов?язання, а відповідач 1 не має солідарного обов?язку по сплаті за житлово-комунальні послуги з колишніми власниками квартири.

Щодо необґрунтованості розрахунку заборгованості, то розрахунок заборгованості з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р. в сумі 15 697,92 грн. є необґрунтованим, оскільки вимоги про стягнення з відповідача 1 заборгованості за період до 03 липня 2017 року є безпідставними, бо саме з цієї дати останній є власником квартири АДРЕСА_1 . Звірка заборгованості з відповідачем 1 не проводилася.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 заборгованості за період до 03 липня 2017 року, заявлено безпідставно.

Як вбачається з розрахунку заборгованості на який посилається позивач, вбачається, що станом на липень місяць 2017 року, розмір заборгованості за послуги з теплопостачання становить 10 589,59грн., обов?язок по сплаті якого, в силу вимог законодавства, покладено на колишніх власників квартири.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 суми заборгованості в розмірі 10589,59грн., є безпідставними.

Також, ОСОБА_4 звертає увагу суду, що з часу набуття права власності на квартиру, в період з грудня 2017 року, останнім здійснювалася оплата послуг з теплопостачання, що визнається позивачем.

В деяких місяцях відповідачем 1 здійснювалася оплата за житлово - комунальні послуги, в більших обсягах, ніж було нараховано за певний місяць, що також відображено в розрахунку заборгованості на який посилається позивач.

Позивачем не заперечується, що відображено в розрахунку заборгованості, що за період з липня місяця 2017 року, відповідачем 1 було сплачено позивачеві за послуги з теплопостачання 9 704,56грн. ( грудень 2017 р. 2 500,00грн.: лютий 2018 р. 3 088,82грн.; березень 2018 р. - 408,82 грн. квітень 2018 р. 323,92грн.; травень 2018 р. - 800,00 грн.; червень 2018 р. - 605,00 грн.; серпень 2018 р. - 758,00 грн.: листопад 2018 р. -610,00грн.: серпень 2019 р. - 610,00грн.)

Натомість, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позивач безпідставно і неправомірно зараховував платежі, що були сплачені відповідачем 1 в більшому розмірі, не на майбутні платежі, а на погашення заборгованості, що виникла у колишніх власників квартири за період до 3 липня 2017 року. В такому випадку позивач діяв всупереч вимог законодавства, оскільки на відповідача не може бути покладено обов?язку по сплаті заборгованості, що утворилася у попередніх власників квартири.

Отже, з липня місяця 2017 року по серпень місяць 2019 року, ОСОБА_4 сумлінно виконував обов?язки власника по сплаті за послуги з теплопостачання, та за можливості, сплачував платежі в більшому розмірі, ніж було нараховано за певний місяць, в якому послуга надавалась.

В березні 2021 року на всій території України було запровадження карантинні обмеження спрямовані на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), через що матеріальне становище відповідача 1 суттєво погіршилося, та стало вкрай складно сплачувати житлово - комунальні послуги.

24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у зв?язку із чим в Україні було оголошено воєнний стан, що триває і до тепер.

Зазначена обставина також негативно впливає на матеріальне становище, яке є скрутним.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 суми заборгованості в розмірі 10 589,59 грн., за період до 3 липня 2017 року, є безпідставними, зарахування здійснених відповідачем 1 платежів з липня 2017 року на рахунок погашення заборгованості, що утворилася у колишніх власників, є неправомірним.

З огляду на зазначене, розрахунок заборгованості на який посилається позивач, є необґрунтованим, заборгованість в сумі 15 697,92 грн., нарахована позивачем безпідставно.

Щодо необґрунтованості та безпідставності нарахування інфляційних збитків та 3% річних, то також є необґрунтованими і безпідставними позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків в розмірі 27 748,30 грн. та 3% річних в розмірі 399,37 грн. за період 01.10.2012 р. по 24.02.2022 р.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що до 3 липня 2017 року, ОСОБА_4 не був ані користувачем, ані власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач 1 не мав обов?язку по сплаті послуги з теплопостачання, що надавалися позивачем за цією квартирою, отже на нього не може бути покладено і обов?язку по сплаті заборгованості за цей період.

Оскільки останній не користувався послугами з теплопостачання до 3 лишня 2017 року, у відповідача 1 не існувало і грошового зобов?язання по сплаті за ці послуги, відповідно покладання на нього обов?язку по сплаті інфляційних збитків і 3% річних за період до 3 липня 2017 року є неправомірним.

Також, ОСОБА_4 звертає увагу суду, за період з 3 липня 2017 р. по 1 грудня 2019 року позивачем нараховано до сплати за послуги з теплопостачання загальну суму в розмірі 9 813,53 грн., а сплачено відповідачем 1 було позивачеві за цей період суму в розмірі 9 704,56грн., що визнається позивачем, та відображено в наданому ним розрахунку.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач нарахував інфляційні збитки та 3% річних за кожен календарний місяць надання послуг, починаючи з 1 січня 2012 року. При цьому сума інфляційних збитків та відсотків річних обчислювалася позивачем із загальної суми заборгованості за накопичувальним підсумком, що не відповідає вимогам законодавства що визначає порядок таких розрахунків.

Також, позивачем не взято до уваги нормативно визначений термін внесення відповідних платежів за послуги з теплопостачання, а тому неправильно визначено день, з якого настало прострочення за кожним місячним платежем.

Зокрема, згідно п.34. Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, на який посилається позивач, зазначено, що споживач здійснює оплату за договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послуги.

Отже, платіж за послугу в місяці, що надавалася послуга, вважатиметься простроченим з першого дня місяця, слідуючого за наступним місяцем, що слідує за місяцем в якому надавалась послуга.

Враховуючи те, що до 1 грудня 2019 року відповідач 1 не мав простроченої заборгованості по сплаті за послуги з теплопостачання, нарахування інфляційних збитків та 3 % річних за період до 1 грудня 2019 року є неправомірним.

Оскільки плата за комунальні послуги має здійснюватися щомісячно, відповідно 3 % річних та інфляційні втрати мають розраховуватись щодо кожного щомісячного платежу, окремо, саме з 1 числа кожного місяця, який слідує за місяцем, що слідує за розрахунковим періодом (місяць в якому були надані відповідні послуги), а не з 1 числа місця в якому нарахований платіж.

Тобто, позивачем безпідставно нараховано інфляційні витрати та відсотки річних за період з 01.01.2012 року по 31.12.2022 року, оскільки нарахування проводилося в тому числі за той місяць в якому мав бути здійснений платіж, а не з 1 числа наступного місяця.

Також, позивачем безпідставно розраховано інфляційні збитки та відсотки річних із загальної суми заборгованості, що утворилася за накопичувальним підсумком платежів, а не за кожним періодичним платежем окремо.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові у справі №712/8916/17 від 7 липня 2020 року зазначила, що про при розрахунку трьох процентів річних застосовується формула: 3% річних від суми боргу за місячним платежем = сума боргу за один щомісячний платіж * 3 : 100 : кількість днів у році, коли мало місце прострочення * кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році.

Натомість позивачем при розрахунку взято загальну суму заборгованості.

Оскільки індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, то якщо сума боргу сплачується з 16 до останнього дня місяця включно, розрахунок інфляційних втрат починається з наступного за цим місяцем і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 916/1883/16 (пункт 43), від 8 травня 2019 року у справі № 904/2156/18, від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18 (пункт 46), від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19 (пункт 23), від 29 квітня 2020 року у справі № 910/1193/19 (пункт 5.2.8), від 18 червня 2020 року у справі № 904/3491/19 (пункт 9.11)).

З огляду на вказане інфляційні втрати та 3% річних за прострочення оплати за послуги, надані, наприклад, у грудні 2019 року, які мали бути оплачені до 31 січня 2020 року включно, слід розраховувати, з 01 лютого 2020 року, а за послуги надані у листопаді 2022 року, які мали бути оплаченими до 31 грудня 2022 року, слід розраховувати з 01 січня 2023 року. А станом на 31 грудня 2022 року, інфляційні витрати та 3% річних за оплату послуг, наданих в листопаді і в грудні 2022 року, не виникли у періоді який позивач зазначив у його розрахунку, тобто до 31.12.2021 року, оскільки ці платежі вважатимуться простроченими з 01 січня 2023 року (період поза межами заявлених позовних вимог).

Такий же метод нарахування інфляційних витрат, має застосовуватися за всіма іншими періодичними платежами.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові у справі №712/8916/17 від 7 липня 2020 року сформулювала правову позицію щодо нарахування інфляційних витрат та відсотків річних за простроченими платежами за оплату послуг з теплопостачання, в якій застосовано аналогічний підхід до проведення розрахунків.

Отже, розрахунок відсотків річних та інфляційних витрат є неправильним, а сума відсотків річних та інфляційних витрат - необгрунтованою:

- Позивачем нараховувалися інфляційні збитки та 3 % річних не за кожним платежем окремо, а за накопичувальним підсумком платежів за весь період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р.;

- Позивачем безпідставно нараховано інфляційні збитки та 3 % річних за період до 1 грудня 2019 року, оскільки до цього 01.12.2019 року відповідач 1 не мав заборгованості за послуги з теплопостачання;

- Позивачем неправомірно нараховано інфляційні збитки та 3 % річних за місяць, в якому надавалася послуга, та за місяць, що настає за розрахунковим періодом, оскільки до останнього дня місяця слідуючого за місяцем в якому надавалася послуга, платіж не вважається простроченим;

- Позивачем неправомірно нараховано інфляційні збитки та 3 % річних за місяць за листопад 2022 року і грудень 2022 року, оскільки до 31 грудня 2022 року платежі за ці місяці не вважаються простроченими, оскільки платіж за листопад вважаються простроченим з 01 січня 2023 року, а платіж за грудень 2022 року з 01 лютого 2023 року, в той час як позовні вимоги заявлено по 31 грудня 2022 року, то право стягнення стягнення інфляційних збитків і 3% річних за листопад і грудень 2022 року настає з 1 січня 2023 року і з 1 лютого 2023 року відповідно.

Таким чином, розрахунок інфляційних збитків і 3% річних є необґрунтованим і не відповідає вимогам законодавства що визначає порядок таких розрахунків.

Щодо строків позовної давності, то відповідно до вимог статей 256,257, 261 ЦК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, інфляційних збитків і 3% річних за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р., відповідач вважає за доцільне скористуватися своїм правом на подання заяви про застосування позовної давності

Згідно вимог ст. 81 ЦПК : України, - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи те, що позивачем безпідставно заявлено вимогу про солідарне стягнення заборгованості, інфляційних збитків і 3% річних, розрахунок заборгованості за послуги з теплопостачання, інфляційних збитків і 3% річних, на які посилається позивач - є необґрунтованим, містять безпідставні нарахування, а порядок їх обчислення не відповідають вимогам законодавства, то ці розрахунки не є належними і допустимими доказами нарахованих позивачем сум до стягнення, тому не можуть бути підставою для стягнення заявленої позивачем заборгованості.

У зв`язку з цим, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлявся належним чином, заяв та клопотань не надходило.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, до судового засідання не з`явилися за невідомою суду причиною, від відповідача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст. ст. 526, 527 ЦК України.

Відповідно до ст.68ЖК України жильці зобов`язані своєчасно проводити оплату за комунальні послуги.

Згідно п. 5 ч. 3 ст.20Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

До житлово-комунальних послуг згідно п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Як вбачається з довідки №01-16/653 від 24.04.2023 з виконавчого комітету Дружківської міської ради, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 і у позивача, що надає послуги з теплопостачання, відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості за надані послуги теплопостачання, за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р. по особовому рахунку № НОМЕР_1 існує заборгованість за теплову енергію в розмірі 15 697,92 грн., заборгованість за абонентське обслуговування 778,77 грн.(а.с.21-24).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, просив суд з цих підстав відмовити в позові позивачу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

02.04.2020 набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2021 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року.

Також, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан з 24.02.2022, строк дії якого продовжувався.

У зв`язку із тим, що строк позовної давності застосовується судом виключно за заявою сторони та лише у тому випадку, коли наявні підстави для задоволення позовних вимог, суд, із урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» частково, а саме в межах загального трирічного строку позовної давності.

Позивач просить стягнути заборгованість, що утворилась за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2022 р. У зв`язку із задоволенням клопотання про застосування строків позовної давності, право вимоги виникає у позивача з березня місяця 2020 року (з позовом до суду Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось 15 березня 2023 року).

За таких обставин, вимоги в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії за період з січня 2012 року по грудень 2023 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Стосовно відповідача ОСОБА_1 , то позовні вимоги за період з січня 2012 р. по липень 2017 р. не підлягають задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю, щодо позовних вимог за період з липня 2017 р. по березень 2023 р. суд зазначає, що вони також не підлягають задоволенню у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

У відповідності до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності та вважає, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають інфляційні втрати від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення позивача до суду з позовом, тобто за період з 15.03.2020 р. по 15.03.2023 р.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, ч.1 ст.8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Статтею першою Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19.

У постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року.

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений розрахунок інфляційних збитків склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних, а тому він не суперечить положенням ст.625 ЦК України та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Із врахуванням вищенаведеної методики судом проведено розрахунок інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідача за період з 15.03.2020 р по 15.03.2023 р., виходячи із суми заборгованості та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 15.03.2020 р по 15.03.2023 р. інфляційні втрати складають 2 147,50 грн. в межах заявлених позовних вимог.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих ним 3% складає 3 999,37 грн., а за період з 01.01.2020 р. по 24.02.2022 р. складає 847,37 грн.

Таким чином, загальний розмір 3 %, які підлягають стягненню з відповідачів за період з 01.01.2020 р. по 24.02.2022 р. становить 847,37 грн.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка утворилась за період з березня 2020 року по березень 2023 року в межах строку позовної давності у зв`язку з невиконанням відповідачами обов`язку оплачувати надані послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в сумі 2 926,98 грн.

Щодо розподілу судових витрат.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2 147,20 грн.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в сумі 536,75 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 81, 141, 280, 259, 263-268, 354 ЦПК України, «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», , адреса знаходження: Донецька область м. Краматорськ пров. Земляний, 2, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 15.03.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 2 926 (дві тисячі дев`ятсот двадцять шість) гривень 98 копійок, заборгованість за абонентське обслуговування за період з 15.03.2020 р. по 15.03.2023 р. у розмірі 778 (сімсот сімдесят вісім) гривень 77 копійок, інфляційні збитки в сумі 2 417 (дві тисячі чотириста сімнадцять) гривень 50 копійок за реквізитами: ПАТ БАНК «Український капітал», код банку 320371, номер рахунку НОМЕР_3 , IBAN: НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», , адреса знаходження: Донецька область м. Краматорськ пров. Земляний, 2, судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 75 копійок за реквізитами: ПАТ БАНК «Український капітал», код банку 320371, номер рахунку 00, IBAN: НОМЕР_4 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 29 листопада 2023 року.

Суддя О.О. Худіна