Справа № 309/3076/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Закарпатської обласної прокуратури та Хустської міської ради на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Сідей Я.Я., у справі за позовом Хустської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Хустської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою,

встановив:

У вересні 2019 року Хустська місцева прокуратура, в інтересах держави в особі Хустської міської ради, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.

Позовної вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 1955 від 12.04.2007 набув у власність будівлю складу за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці комунальної власності, загальною площею 0.1100 га.

Відповідно до п. 2 Рішення VIII сесії V скликання Хустської міської ради № 504 від 26.10.2007 відповідачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1300 га., в АДРЕСА_1 , для комерційної діяльності. 28.08.2019 року земельним відділом управління з питань майна комунальної власності виконавчого комітету Хустської міської ради, проведено заходи у порядку ст. 189 Земельного кодексу України щодо використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 , про що складено Акт обстеження земельної ділянки № 1. Пунктом 4 вказаного рішення визначено необхідність подання проекту землеустрою на затвердження сесії Хустської міської ради земельної ділянки та передачі в користування земельної ділянки. Відповідачем ОСОБА_1 , станом на 28.08.2019 р. (дата проведення обстеження земельної ділянки), не здійснено заходи щодо виконання вищевказаного пункту рішення Хустської міської ради від 26.10.2007 № 504 в частині подання проекту землеустрою на затвердження сесії Хустської міської ради.

Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки № 1 від 28.08.2019, ОСОБА_1 використовується земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0, 1100 га., без виникнення права власності/користування земельної ділянки та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

ОСОБА_1 не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки за адресою, АДРЕСА_1 , а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України). При цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата.

В порушення вимог статей 1, 21 Закону України «Про оренду землі» та п. 14.1.136 Податкового кодексу України, договір оренди земельної ділянки за адресою, АДРЕСА_1 , на якій розміщена будівля складу, власником якої є відповідач, не укладено. Орендна плата за її використання відповідачем не сплачується, що підтверджується листом №18723/10/07-16-56, наданим Хустським управлінням ГУ ДФС у Закарпатській області. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на нерухоме майно (12.04.2007) до теперішнього часу не оформив правовстановлюючі документи на земельну ділянку. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 зберіг у себе майно (кошти), у вигляді орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою.

ОСОБА_1 , не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшено вартість власного майна, а Хустською міською радою втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто, має місце факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок Хустської міської ради.

Беручи до уваги, що до теперішнього часу відповідач користується вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, відповідно до положень статей 1212-1214 ЦК України ОСОБА_1 повинен повернути Хустській міській раді кошти, у вигляді несплаченої орендної плати з вирахуванням фактично сплачених коштів (земельного податку).

Відповідно до розрахунку Хустської міської ради за період з 01.09.2016 року по 31.08.2019 року розмір орендної плати в місяць, який підлягав сплаті, становив:

в період з 01.09.2016 по 31.12.2016 - 1459,49 грн. за місяць (який складається з нормативної грошової оцінки - 583 796,40 грн.; ставки річної орендної плати - 3,00%, коефіцієнту Км2 - 1,22; коефіцієнту КмЗ - 1,47; коефіцієнту місця розташування земельної ділянки - 2,50, коефіцієнту індексації - 1,7900, відсотку строку оренди - 100,00%). Тобто, за період з 01.09.2016 по 31.12.2016 ОСОБА_1 мав би сплатити до бюджету 5 837, 96 грн.

в період з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 1546,73 грн. за місяць (який складається з нормативної грошової оцінки - 618 693,72 грн.; ставки річної орендної плати - 3,00%, коефіцієнту Км2 - 1,22; коефіцієнту КмЗ - 1,47; коефіцієнту місця розташування земельної ділянки - 2,50, коефіцієнту індексації - 1,8970, відсотку строку оренди - 100,00%). В період з 01.01.2017 по 31.12.2017 ОСОБА_1 мав би сплатити до бюджету 18 560, 81 грн.

в період з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 1546,73 грн. за місяць (який складається з нормативної грошової оцінки - 618 693,72 грн.; ставки річної орендної плати - 3,00%, коефіцієнту Км2 - 1,22; коефіцієнту КмЗ - 1,47; коефіцієнту місця розташування земельної ділянки - 2,50, коефіцієнту індексації - 1,8970, відсотку строку оренди - 100,00%). Протягом 12 місяців 2018 року, тобто з 01.01.2018 по 31.12.2018 ОСОБА_1 мав би сплатити до бюджету 18 560, 81 грн.

в період з 01.01.2019 по 31.08.2019 - 1546,73 грн. за місяць (який складається з нормативної грошової оцінки - 618 693,72 грн.; ставки річної орендної плати - 3,00%, коефіцієнту Км2 - 1,22; коефіцієнту КмЗ - 1,47; коефіцієнту місця розташування земельної ділянки - 2,50, коефіцієнту індексації. - 1,8970, відсотку строку оренди - 100,00%). З 01.01.2019 по 31.08.2019 ОСОБА_1 мав би сплатити до бюджету 12 373, 84 грн.

Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачами договору оренди землі. Неповернення Хустській міській раді безпідставно збережених коштів за користування вказаною земельною ділянкою порушує інтереси територіальної громади м. Хуст в особі Хустської міської ради в частині можливості ефективного використання права комунальної власності та неотримання місцевим бюджетом відповідного доходу, який може бути використаний для задоволення нагальних потреб територіальної громади.

Посилаючись на ст.ст. 131-1, 140 Конституції України, ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Хустської міської ради безпідставно збережені кошти у сумі 55 333,42 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2007 грн.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції попередньо зазначивши, що ОСОБА_1 дійсно зберіг (заощадив) у себе майно (кошти) у вигляді орендної плати, що мала бути сплачена за володіння і користування земельною ділянкою, прийшов до висновку, що позивачем не доведено розміру суми безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати та відповідно, про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідачем.

Зазначає, що акт обстеження на місцевості № 1 від 29.08.2019 не містить жодних суперечностей щодо площі користування ОСОБА_1 земельною ділянкою. Так, в пункті 2 вказаного акта зазначається, що фактична площа земельної ділянки, якою здійснює користування ОСОБА_1 складає 0,11 га. Вказаний акт складений на підставі геодезичної зйомки земельної ділянки, розробленої сертифікованим інженером - землевпорядником ОСОБА_2 , що підтверджує її площу та конфігурацію (координати поворотних точок меж земельної ділянки), а також межі, які погодженні фактичним користувачем ОСОБА_1 шляхом проставлення підпису. Зазначення в пункті 1 акта («Документальні матеріали та наявна інформація») площі земельної ділянки в розмірі 0,13 га здійснено з посиланням на рішення Хустської міської ради № 504 від 26.10.2007, як площі, яка є орієнтовною та щодо якої надано дозвіл на розробку проекту землеустрою. А тому вважає, що акт обстеження на місцевості № 1 від 29.08.2019 є належним, допустимим та достовірним доказом, а висновки суду щодо наявних суперечностей в такому, свідчать про порушення ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Щодо висновку суду про те, що прокуратурою або міською радою не надано жодних доказів про використання відповідачем земельної ділянки в комерційних цілях, зазначає, що ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 1955 від 12.04.2007, належить на праві власності частина нежитлової будівлі складу № 6 площею 813,6 кв. м. Також, відповідачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для комерційної діяльності.

З приводу не сформованості земельної ділянки та відсутності витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку такої зазначає, що невжиття відповідачем відповідних заходів щодо формування спірної земельної ділянки не є підставою для її безоплатного використання. Вказаний витяг можливо отримати тільки у разі наявності розробленої та затвердженої, відповідно до вимог чинного законодавства, технічної документації на конкретну земельну ділянку. Також судом не враховано, що відповідно до ст. 67 Закону України «Про землеустрій» Хустська міська рада позбавлена можливості самостійно здійснити розробку проекту землеустрою. Водночас, судом першої інстанції підтверджено, що між ОСОБА_1 та Хустською міською радою виникли кондиційні правовідносини, що полягають у фактичному користуванні земельною ділянкою без укладеного договору оренди землі та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати. Тобто, для виникнення вказаних правовідносин сформованість земельної ділянки (ст. 79-1 ЗК України), не відіграє вирішальну роль. Достатнім є встановлення площі земельної ділянки, якою власник будівлі здійснює фактичне користування, а також фактів не укладення договору оренди та несплати орендної плати.

Також, враховуючи те, що технічна документація на спірну земельну ділянку не затверджена, а між позивачем та відповідачем склались позадоговірні (кондикційні) правовідносини, розрахунки Хустської міської ради здійснені не з метою укладання з відповідачем цивільно-правових угод, а використовуються в якості цивільного елементу та як доказ обґрунтування суми позову, заявленої до стягнення. Отже, для розрахунку розміру безпідставно збереженого відповідачем майна - грошових коштів за використання земельних ділянок комунальної власності та вирішення справи по суті наявність витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не є обов`язковою.

Водночас, у порушення норм ст. ст. 77-80 ЦПК України судом першої інстанції не надано оцінку доводам прокурора про те, що Хустською міською радою у відповідності до покладених на неї обов`язків та в межах наданих законом повноважень вжито заходи самоврядного контролю та здійснено відповідний розрахунок безпідставно збережених коштів, а матеріали справи містять належні, достатні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Крім того, судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 642/4792/17 від 24.04.2019, а також у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, відповідно до яких суди визнали належними та допустимими доказами - розрахунки збережених грошових коштів за користування земельними ділянками, що складені на підставі актів обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельних ділянок, а також проведеної та затвердженої нормативно-грошової оцінки земель населеного пункту станом на рік розрахунку.

Суд першої інстанції за результатами статей 19 та 1311 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України та практики Верховного Суду, також прийшов до висновків про відсутність достатніх підстав представництва прокурором інтересів держави у даній справі, оскільки прокурор у позові не зазначив у чому саме полягає порушення інтересів держави, за захистом яких він звернувся до суду; не надав доказів, якими підтверджується наявність підстав для представництва вказаного суб`єкта владних повноважень для дотримання порядку звернення до суду, визначеного ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

З цього приводу прокурор зазначив, що поза увагою суду залишились висновки, викладені у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 (справа № 912/2385/18), відповідно до яких прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Так, з листа Хустської міської ради № 865/02-16 від 22.04.2019 вбачається, що орган місцевого самоврядування вже тоді був обізнаний про порушення його права у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 орендної плати, при цьому, окружна прокуратура звернулась до суду з позовною заявою 27.09.2019.

Також, окружною прокуратурою 05.08.2019 направлено до Хустської міської ради лист № 95-3635, в якому зазначались порушення допущені відповідачем при використанні земельної ділянки із зазначенням розміру безпідставно збережених грошових коштів, однак міською радою заходи щодо стягнення таких в судовому порядку не вживались. Водночас, орган місцевого самоврядування клопотав перед окружною прокуратурою про звернення до суду для захисту права.

Так, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (пункт 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 (справа №912/2385/18).

З цього приводу зазначено, що невжиття Хустською міською радою заходів щодо стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених грошових коштів, призвело до неможливості стягнення таких за період з 2007-2015 pp., у зв`язку з чим, інтереси держави в даних правовідносинах потребували невідкладного захисту.

У зв`язку з наведеним, вважав, що окружною прокуратурою дотримано вимоги ст. ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та 56 ЦПК України, а висновки суду щодо відсутності підстав для представництва органом прокуратури інтересів держави в даних правовідносинах є безпідставними.

Відтак, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про недоведеність розміру суми безпідставно збережених коштів та відсутності підстав в окружної прокуратури для представництва інтересів держави в суді, не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими.

Враховуючи викладене, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування та ухвалення нового рішення, яким позов прокурора необхідно задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Хустська міська рада просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає рішення таким, що прийнято всупереч фактичним обставинам справи, дослідженим доказам, які наявні в матеріалах справи, з неправильним застосуванням норм процесуального права та грубим порушенням норм матеріального права. Так, відповідно до п.2 Рішення VIII сесії V скликання Хустської міської ради № 504 від 26.10.2007 року, відповідачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1300 га., в АДРЕСА_1 , для комерційної діяльності. Однак ОСОБА_1 з моменту набуття права власності на нерухоме майно (12.04.2007 р.) до теперішнього часу не оформив правовстановлюючі документи на земельну ділянку, у зв`язку з чим зберіг у себе майно (кошти), у вигляді орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою.

Рішенням сесії № 504 VIII Хустської міської ради V скликання від 26.10.2007 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл щодо відведення земельної ділянки встановлено орієнтовну площу відведення земельної ділянки в розмірі 0,1300 га, що регламентує максимально допустимий розмір формування земельної ділянки, крім того земельна ділянка із зазначеною площею перебувала в постійному користуванні Хустської реалбази хлібопродуктів м. Хуст згідно державного акту серії 1-ЗК 000829 з реєстраційним номером 268 від 13.06.1996 року від якої зазначений громадянин купив зазначене майно.

Площа 0,11 га ґрунтується на фактичних геодезичних вишукуваннях посилання на які зазначається акті №1.

29.07.2019 року за зверненням громадянина ОСОБА_1 рішенням № 1667 IX сесії VII скликання від 24.10.2019 року вносяться зміни до рішення № 504 від 26.10.2007 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 в частині уточнення цільового призначення земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної машинобудівної та іншої промисловості.

Однак враховуючи дані зміни відповідач не здійснив відповідних дії щодо оформлення прав на земельну ділянку.

25.03.2020 за зверненням громадянина ОСОБА_1 , рішенням 1923 X сесії VII скликання від 25.03.2020 року вносяться зміни до рішення 504 від 26.10.2007 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо ведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 в частині уточнення площі, а саме 0,11 га. Проте враховуючи дані зміни відповідач свідомо не здійснив відповідних дії щодо оформлення прав на земельну ділянку. Оскільки спірна земельна ділянка не є сформована та не внесена до державного земельного кадастру, тому неможливо отримати витяг з нормативної грошової оцінки на вище зазначену земельну ділянку. Тому розрахунки ґрунтувались на рішенні Хустської міської ради № 99 від 11.03.2016 «Про впорядкування рішень Хустської міської ради щодо встановлених розмірів орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Хуст» встановлено ставку орендної плати за користування земельними ділянками для комерційного використання у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки останніх.

Відповідач ОСОБА_1 повторно не з`явився у дане судове засідання.

Відповідно до частини 13 статті 128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень.

Довідкою Закарпатського апеляційного суду від 22.06.2023 року підтверджено доставку повідомлення "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі" ОСОБА_1 у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , т. 1, а.с. 95.

Згідно частини 3 статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що відповідач надав усі докази, які вважав за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності відповідача не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка ОСОБА_1 , не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Окрім цього, суд вважав, що відсутні в прокурора достатні підстави для представництва прокурором інтересів держави у даній справі.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні доводи.

У ході перегляду справи апеляційним судом встановлено, що 18.05.2007 році ОСОБА_1 звернувся із заявою до Хустської міської ради про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,1300 га, для ведення комерційної діяльності - обслуговування належної на праві власності будівлі, за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 Рішення VIII сесії V скликання Хустської міської ради № 504 від 26.10.2007 року, відповідачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1300 га., в АДРЕСА_1 , для комерційної діяльності.

Актом обстеження земельної ділянки № 1 від 28.08.2019 року проведеним земельним відділом управління з питань майна комунальної власності виконавчого комітету Хустської міської ради встановлено, що згідно договору купівлі - продажу нерухомого майна № 1955 від 12.04.2007 та акту прийому-передачі № 6, право власності на частину нежитлової будівлі складу №6, площею 813,3 кв.м, по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .

На підставі рішення Хустської міської ради № 504 від 26.10.2007 р. ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 . А пунктом 4 вказаного рішення визначено необхідність подання проекту землеустрою на затвердження сесії Хустської міської ради земельної ділянки та передачі в користування земельної ділянки.

Проте, ОСОБА_1 , станом на 28.08.2019 р. не здійснено заходи щодо виконання вищевказаного пункту рішення Хустської міської ради від 26.10.2007 № 504 в частині подання проекту землеустрою на затвердження сесії Хустської міської ради.

Відповідно до Акту обстеження земельної ділянки № 1 від 28.08.2019 р., ОСОБА_1 використовується земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0, 1100 га., без виникнення права власності/користування земельної ділянки та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 не має прав ні власника, ні землекористувача щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , тобто користується земельною ділянкою за цією адресою без належного документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою.

Вивчивши і дослідивши матеріали справи за наявними доказами, обговоривши доводи сторін, колегія суддів дійшла до думки, що суд першої інстанції передчасно відмовив Хустській місцевій прокуратурі у позові про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою у відповідності до наступного.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою без укладення договору оренди. Підставою позову є користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів та без здійснення плати за таке користування.

За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Зокрема, Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України; тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122 - 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Так, Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

У справі, що розглядається, колегія суддів установила, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 12.04.2007 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1955, ВАТ «Хустська Реалбаза» продала, а ОСОБА_1 купив частину нежитлової будівлі складу № 6, площею 813,3 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі, складу №6, площею 813,3 кв.м., реєстраційний номер майна 15069357. Відомості про право власності внесені 13.04.2007 року.

Отже, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як власник такого майна став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Установлені обставини свідчать, що відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, зокрема у спірний період із 01.09.2016 по 31.08.2019, користувався спірною земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи при цьому земельний податок у розмірі 1 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у зв`язку з чим місцевий бюджет недоотримував кошти у виді орендної плати за використання землі, чим заподіяно значну шкоду інтересам територіальної громади, тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку з приводу того, що відповідач не використовує спірну земельну ділянку за цільовим призначенням для комерційного використання.

Судом першої інстанції відхилено позов зокрема і з тієї підстави, що спірна земельна ділянка не була сформована у встановленому законодавством порядку як об`єкт цивільних прав.

З цього приводу колегія суддів виходить з того, що у частині 1 статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як раніше було зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 12.04.2007 року зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1955 на праві власності належить нежитлова будівля складу №6, яка розташована на спірній земельній ділянці.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, нотаріус, посвідчуючи вказані договори купівлі-продажу, здійснив державну реєстрацію прав власності відповідача.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення зазначеного договору) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Таким чином, після укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі складу і державної реєстрації нотаріусом прав власності на таку у відповідача, як покупця, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні будівлі.

Незважаючи на те, що нежитлова будівля складу не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 1 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Та поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при придбанні нежитлової будівлі складу.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи, тоді як в даній справі спірні правовідносини такого не вимагають.

А звідси, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, для застосування положень статті 1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.

Судом першої інстанції відхилено позов зокрема і з тієї підстави, що не здійснено нормативно-грошову оцінку спірної земельної ділянки для визначення суми безпідставно збережених коштів.

Згідно з пунктом "в" частини 1 статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Отже, єдиною формою здійснення плати за користування спірною земельною ділянкою для ОСОБА_1 , як землекористувача, могла бути орендна плата. Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою має визначатися як розмір неодержаної орендної плати за землю.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною 2 статті 20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Згідно рішення VI сесії VI скликання Хустської міської ради від 11.04.2012 за № 639, міською радою вирішено затвердити технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м, Хуст, Хустського району Закарпатської області. Пунктом 2 встановлено, що базова вартість 1 м2 землі, становить 66,13 грн./ м2 (з урахуванням коефіцієнту індексації за 2011 рік - 1,000). У п.5 зазначено, що управлінню Держкомзему в м. Хуст та Хустському районі забезпечити оформлення та видачу витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, згідно даного рішення, т.1, а.с. 23-24.

А рішення III (позачергової) сесії VII скликання Хустської міської ради від 11.03.2016 за № 99, міська рада вирішила викласти в єдиному рішенні попередньо встановлені Хустською міською радою розміри орендної плати за користування земельними ділянками комунальної власності територіальної громади міста Хуст, а саме:

підпункт 1.4. для всіх інших - 3% від нормативної грошової оцінки, т.1, а.с. 26.

Згідно пункту 2 акту № 1 обстеження земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 від 28.08.2019 року убачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,1100 га, розташована частина нежитлової будівлі складу №6 (на план-схемі земельної ділянки, ділянка розроблена сертифікованим інженером-землевпорядником - ОСОБА_2 , 2019 рік). Зазначена земельна ділянка використовується ОСОБА_1 для комерційної діяльності, т.1, а.с. 29-34.

Відповідно до розрахунку суми безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати № 1 від 28.08.2019 року за період з 01.09.2016 по 31.08.2019, який зроблено начальником земельного відділу управління з питань майна комунальної власності виконавчого комітету Хустської міської ради - Паслай А., визначено розмір такої за вказаний період у сумі 55 333,42 гривні. При визначенні розміру орендної плати за вихідні дані бралась базова вартість 1 м2 землі, становить 66,13 грн./ м2 з урахуванням коефіцієнту індексації, нормативної грошової оцінки земельної ділянки в м. Хуст та ставки річної орендної плати (%), т.1, а.с. 35.

Отже, аналізуючи наведене вище, апеляційний суд зауважує, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку (вартість земельної ділянки.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не надання прокурором нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки для визначення суми безпідставно збережених коштів.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що у прокурора відсутні повноваження на звернення з позовом.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Як зазначено в статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та пункті 81 Правового висновку Великої палати Верховного Суду у справі 912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.

Тож, перед зверненням Хустської місцевої прокуратури з позовом, було повідомлено листом за №95-3635 від 05.08.19р. про наявність допущених відповідачем порушень щодо несплати орендної плати та у відповідь на даний лист Хустська міська рада надіслала 18.08.19р. за №1522/02-12 листа в якому повідомляла Хустську місцеву прокуратуру, що через відсутність бюджетних коштів на сплату судового збору, міська рада не має можливості стягнути безпідставно збережені грошові кошти в судовому порядку. Зазначена обставина була наведена у позовній заяві при зверненні до суду Хустської місцевої прокуратури.

Оскільки у відповіді Хустська міська рада просила Хустську місцеву прокуратуру розглянути можливість звернення до суду в її інтересах з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів, тому щоб не закінчились строки давності звернення до суду та щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, ситуація потребувала негайного звернення прокуратури до суду з вказаним позовом.

Надаючи більше часу Хустській міській раді на реагування з усунення встановленого порушення то це призвело б до ситуації, коли прокуратура не могла б вжити відповідних заходів, які б реально могли усунути порушення інтересів держави у зв`язку з відсутністю в Хустської міської ради бюджетних коштів для сплати судового збору.

Зазначене доводить те, що уповноважений державою орган місцевого самоврядування на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечив належний захист інтересів держави шляхом звернення з позовом до суду, а тому прокурор за такий орган звернувся до суду з позовом в поряку вимог чинного законодавства. Тоді як в іншому випадку порушені інтереси держави залишилися б незахищеними.

Окрім цього, Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

А звідси, звернення з позовом Хустської місцевої прокуратуру в інтересах держави в особі Хустської міської ради, спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як виконання відповідачем вимог законодавства щодо здійснення сплати орендної плати за користування земельною ділянкою комерційного призначення з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та правом на законне користування земе5льною ділянкою.

Разом з наведеним, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленого. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право Хустської міської ради на отримання орендної плати за користування земельної ділянки комерційного призначення є порушеним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційних скарг також є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заявленої позовної вимоги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

За подачу позову Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 2007,00 грн., т.1, а.с. 47. Та за подачу апеляційної скарги Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у розмірі 3010,50 грн., т.1, а.с. 246, 247. Тож, Закарпатською обласною прокуратурою сплачено судового збору на загальну суму в розмірі 5 017,50 грн.

За подачу апеляційної скарги Хустська міська рада сплатила судовий збір у сумі 3010,50 грн., т.1, а.с. 223.

Зазначені суми підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури та Хустської міської ради у відповідних розмірах.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Хустської міської ради задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 червня 2021 року скасувати та постановити у цій справі постанову, якою позов Хустської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Хустської міської ради, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого АДРЕСА_2 ) на користь Хустської міської ради (, м. Хуст, вул. 900-річчя Хуста,27) безпідставно збережені кошти в сумі 55 333,42 гривні, та судові витрати у розмірі 3 010,50 гривень, судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого АДРЕСА_2 ) на користь Закарпатської обласної прокуратури (, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а) судові витрати у розмірі 5 017,50 гривень, судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 28 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: