17.05.2023 Справа № 363/504/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Тищенко К.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Правдюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ковальчук Вікторія Леонідівна, яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 22.04.1994 року між позивачем та ОСОБА_3 відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 178. 21.06.2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. 06.03.2009 року за час шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу набуто адміністративний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 97,2 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 7,6395 га. Згідно даного договору адміністративний будинок придбавався за рахунок спільного майна подружжя та позивач надала згоду на його укладення. 15.10.2010 року постановою Вишгородського районного суду Київської області позов ОСОБА_3 до Вишгородської районної державної адміністрації задоволено, внаслідок чого ОСОБА_3 , з яким позивач перебувала в шлюбі, став орендарем земельної ділянки рекреаційного призначення площею 7.6395 га, розташованої на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області. У жовтні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, яка розглядається Судом Каліфорнії, оскільки останні з 2011 року проживають у Сполучених Штатах Америки. У грудні 2020 року з процесуального документу ОСОБА_3 , поданого до Суду Каліфорнії, позивачу стало відомо, що адміністративний будинок вже не перебуває у спільній власності сторін, та те, що ОСОБА_3 07.11.2012 року без згоди позивача подарував адміністративний будинок ОСОБА_4 за договором дарування адміністративного будинку, посвідченим 07.11.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. Зазначила, що ОСОБА_4 , як син ОСОБА_3 безумовно знав, що його батько перебував у шлюбі з позивачем. Приватним нотаріусом також у п. 10 договору дарування було роз`яснено зміст ст. 65 Сімейного кодексу України. В свою чергу, 06.08.2019 року ОСОБА_4 відчужив адміністративний будинок ОСОБА_6 , а вже 27.08.2019 року ОСОБА_6 відчужила адміністративний будинок ОСОБА_5 . Майно відчужене ОСОБА_3 є спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_3 . Позивач та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.04.1994 року по 21.06.2016 року, тобто адміністративний будинок, придбали за спільні кошти під час подружнього життя 06.03.2009 року, а тому розпоряджатися юридичною долею адміністративного будинку міг лише зі згоди співвласника майна - позивача, а у випадку з договором дарування адміністративного будинку, необхідно було посвідчити нотаріально згоду позивачка на відчуження спільного майна. Таким чином, договір дарування адміністративного будинку від 07.11.2012 року підлягає визнанню недійсним. ОСОБА_3 під час укладення договору дарування (п.5 зазначеного договору) засвідчив, що прав на адміністративний будинок у інших осіб немає. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Спірний договір укладений щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя ще у період перебування позивача та ОСОБА_3 у шлюбі, проте згоди на дарування адміністративного будинку позивач не надавала, а відтак договір дарування адміністративного будинку від 07.11.2012 року вчинений з порушенням вимог чинного на момент його укладення законодавства. Вказала, що порушення вимог законодавства щодо необхідності отримання нотаріальної згоди позивача на укладення договору дарування адміністративного будинку від 07.11.2012 року призводить до його недійсності. Адміністративний будинок підлягає витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_5 . Зважаючи на те, що право власності на спірне майно зареєстровано в установленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення відповідно до ст. 16 ЦК України необхідно шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності, зареєстрованих за ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 з одночасним припиненням цим рішенням речових прав вказаних осіб на адміністративний будинок. На підставі викладеного, просила суд визнати недійсним договір дарування адміністративного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 97.2 кв.м., укладений 07.11.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 07.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 6189; застосувати наслідки недійсності договору дарування цього ж адміністративного будинку, укладеного 07.11.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідченого 07.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6189, а саме: зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адміністративний будинок; витребувати від ОСОБА_5 спірний адміністративний будинок; скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_4 25.12.2012 року на підставі договору дарування № 6189 виданого 07.11.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О.; скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_6 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Малаховської І.В. № 48112818 від 06.08.2019 року з одночасним припиненням права власності ОСОБА_6 на адміністративний будинок (номер запису про право власності 32701785); скасувати державну реєстрацію права власності на адміністративний будинок, проведену за ОСОБА_5 на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. № 48402087 від 27.08.2019 року з одночасним припиненням права власності ОСОБА_5 на вказаний адміністративний будинок (номер запису про право власності 32969509); судові витрати стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача, яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду позовні вимоги підтримувала та просила про їх задоволення у повному обсязі з підстав викладених у позові.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`являлися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Від ОСОБА_3 на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, оскільки перебуває за межами території України, щодо позовних вимог заперечує у повному обсязі та просить відмовити у їх задоволенні. Разом із клопотанням подав до суду також письмові пояснення, в яких зазначив, що ОСОБА_7 останні п`ять-шість років під впливом недобросовісних адвокатів намагається створити різноманітні для нього проблеми і навіть для осіб, що не мають жодних з ним зв`язків, як це має місце у даній справі. Метою для укладання договору дарування було наданням стартової підтримки спільному із позивачем синові. Всі умови дійсності правочинів передбачені цивільним законодавством були виконані під час укладання договору дарування. ОСОБА_7 була особисто присутня при укладанні договору і дала необхідну письмову згоду на укладення договору. ОСОБА_7 протягом тривалого часу не висловлювала жодних претензій з приводу угод із адміністративним будинком. Вважає, що подача вказаного позову є шахрайством здійсненим ОСОБА_8 очевидно за поради недобросовісних юристів та помстою за подачу ним позову у США. Просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Крім того, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що у даній справі позивачем оскаржується договір дарування, який укладено у 2012 році. У позовній заяві представником позивача зазначено, що у грудні 2020 року з процесуального документу ОСОБА_3 , поданого до Суду Каліфорнії, позивачу стало відомо, що адміністративний будинок вже не перебуває у спільній власності позивача та ОСОБА_3 , однак вважає дані твердження такими, що не відповідають дійсності. З Єдиного реєстру судових рішень стало відомо, що у 2017 році ОСОБА_3 було подано позовну заяву до позивача про визнання повністю недійсним шлюбного договору. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові про визнання шлюбного договору недійсним відмовлено. Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовну заяву задоволено, визнано недійсним шлюбний договір, укладений 17 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною. З даних судових рішень, які є у публічному доступі, стало відомо, що між ОСОБА_3 та позивачем у 2013 році було укладено шлюбний договір, що свідчить про те, що позивач цікавилась питаннями поділу спільного сумісного майна, яке набуте у шлюбі із відповідачем, оскільки сама була ініціатором укладення шлюбного договору. Окрім того, наголошував на тому, що право власності на адміністративний будинок за ОСОБА_3 було зареєстровано 23 квітня 2011 року, а за ОСОБА_4 було зареєстровано 25 грудня 2012 року. З 01 січня 2013 року в Україні запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, а з 25 листопада 2014 року Державний реєстр прав став публічним та інформація про зареєстровані права та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною. Отже, позивач ще з 2014 року могла дізнатися про укладений договір дарування, отримавши інформацію з Державного реєстру прав. Незважаючи на те, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2016 року шлюб між подружжям було розірвано, питання поділу спільного сумісного майна вирішено не було, жоден із подружжя тривалий час не подавав позов про поділ майна. Просив розглядати даний відзив, як заяву про застосування строку позовної давності щодо позову адвоката Ковальчук В.Л., яка діє в інтересах ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності. Окрім того, зазначив, що як випливає з Єдиного державного реєстру судових рішень після підписання і подачі позову від імені ОСОБА_2 у лютому 2021 року у даній справі адвокат Ковальчук Вікторія Леонідівна 17 березня 2021 року діючи самостійно в своїх інтересах подала позов до свого клієнта ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Не зважаючи на те, що ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2021 року позовну заяву залишено без руху, конфлікт інтересів між адвокатом Ковальчук В.Л. не може вважатись таким, що вичерпав себе, окрім того сама ймовірність настання конфлікту інтересів, виходячи із обставин справи, більш того розумні підстави вважати, що розвиток інтересів в подальшому призведе до виникнення такого конфлікту вже є перепоною для представництва інтересів клієнта адвокатом Ковальчук В.Л. у даній справі. В матеріалах справи відсутні жодні підтвердження, окрім свідчень самого адвоката Ковальчук В.Л. в частині того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує дійсний конфлікт і, що позивачем дійсно було прийнято рішення стосовно подачі даного позову, які і відсутні жодні беззаперечні документи, що підтверджують реальне волевиявлення позивача на подачу позовної заяви у даній справі, окрім того відсутні зразки підпису ОСОБА_2 , що не дає можливості пересвідчитись у дійсному волевиявленні позивача. ОСОБА_5 є добросовісним набувачем адміністративного будинку та на час його придбання не знав і не міг знати про можливу належність його до спільного сумісного майна подружжя. З обставин встановлених у рішеннях за результатами розгляду справи про визнання шлюбного договору недійсним, вбачається, що ОСОБА_2 протягом довгого часу діяла узгоджено із ОСОБА_3 та фактично позов у цій справі подано також в інтересах ОСОБА_3 . У разі задоволення позову єдиною постраждалою стороною є ОСОБА_5 , натомість члени родини Пшегодських отримають у власність вже відчужене ними майно. Позивач вимагає лише реституції на користь колишнього чоловіка, не заявляючи при цьому до нього реальних майнових вимог. Доказом недобросовісності поведінки позивача є здійснені нею посилання на судовий процес у США щодо поділу майна, однак на підтвердження цього не надано жодних доказів того, що такий процес дійсно відбувається, не надано ані назви суду, ані номеру провадження та в силу закону, жодний судовий орган інших держав не може вирішувати майнові спори щодо нерухомого майна в Україні. Дії позивача за сукупністю ознак є недобросовісними, а сама подача позову здійснена із зловживанням процесуальних прав. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовної заяви адвоката Ковальчук Вікторії Леонідівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В подальшому представником відповідача також до суду були подані додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що позовна заява є повністю бездоказовою. Єдиним аргументом щодо недійсності договору дарування представником позивача вказано те, що адміністративний будинок був спільною сумісною власністю подружжя та позивач не надавала згоди на укладання такого договору, проте таке твердження не відповідає дійсності. 19.10.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. надано суду копії документів щодо посвідчення договору дарування, в яких містить заява позивача від 07.11.2012 року про надання згоди своєму чоловікові на відчуження на умовах на його розсуд адміністративного будинку, набутого за час перебування у шлюбі. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. 07 листопада 2012 року та зареєстрована в реєстрі за № 6187, а відтак договір дарування, який є предметом спору, був укладений зі згоди дружини ОСОБА_3 , який є дарувальником за договором дарування. Таким чином, договір дарування є дійсним, а у позовній заяві позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність договору дарування вимогам чинного законодавства України чи його недійсність.

Представник відповідача наголошував на тому, що представником позивача через клопотання долучено до матеріалів справи копію позову ОСОБА_3 складеного англійською мовою, що розглядається Вищим Судом Каліфорнії. У даному клопотання представник позивача зобов`язалася надати суду зазначений позов з перекладом з англійської мови на українську до 10.09.2022 року з одночасним наданням копій учасникам справи, у зв`язку із необхідністю додаткового часу на виконання перекладу. Однак в подальшому вказані зобов`язання представником позивача виконані не були. Представник відповідача зазначив, що з наявних у нього знань з англійської мови дослідивши долучений представником позивача позов можливо припускати, що дійсно складений ОСОБА_9 або його представником в США, при цьому докази подачі цього документу, дати його отримання позивачем суду не надано. У вказаному документі не має жодних згадок про адміністративний будинок, що є предметом позову. Даний документ підтверджує факт офіційної заяви ОСОБА_3 щодо шахрайських дій з боку колишньої дружини ОСОБА_2 . Обставини у позові щодо дати, коли позивач довідалася про порушення свого права не підтверджені доказово і є недостовірними. Представник відповідача зазначив, що за сукупністю обставин виявляється недобросовісною поведінка позивача, тоді як добросовісність ОСОБА_5 ніким не ставиться під сумнів.

17.05.2023 року представником позивача до суду були подані письмові пояснення, в яких зазначила, що наявні всі підстави стверджувати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 існує домовленість щодо узгоджених дій і узгодження позицій у даній справі з метою недопущення витребування майна і відновлення порушених прав ОСОБА_2 на спільне сумісне майно подружжя. Доведений зв`язок ОСОБА_3 через представника ОСОБА_11 з ОСОБА_5 , вважає, що домовленість щодо заволодіння майном ОСОБА_2 виникла ще на момент первинного відчуження майна без згоди позивача. Вказала, що твердження ОСОБА_3 , щодо того, що позивач була присутня під час укладання договору дарування та надала згоду на його укладання спростовуються доказами, що наявні в матеріалах справи. Підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис « ОСОБА_2 », зображення яких наявні на оригіналі заяви від 07.11.2012 року індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах ПН КМНО Литвина Л.О., виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою, що підтверджується висновком спеціаліста від 18.12.2021 № 11. Сам ОСОБА_3 не був особисто присутній під час вчинення договору дарування 07.11.2012 року. Згідно з договором дарування від 07.11.2012 року від імені дарувальника ОСОБА_3 діяв представник ОСОБА_12 на підставі довіреності, посвідченої ПН КМНО Литвиною Л.О. 06.11.2012 року. Наголошувала, на тому, що якщо ОСОБА_3 06.11.2012 року мав можливість видати довіреність представнику, то що перешкоджало йому самому в цей день чи на наступний день, коли було вчинене дарування, підписати договір особисто, можливо обізнаність про порушення закону при відчуженні майна на підставі «заяви-згоди», що підписана не ОСОБА_2 , яка, станом на 07.11.2012 року перебувала за межами України, про що свідчать відмітки в паспортах для виїзду за кордон. Твердження ОСОБА_3 про те, що дії з нерухомим майном відбувались з відома ОСОБА_2 , крім власне пояснень ОСОБА_3 не знаходять свого підтвердження матеріалами справи. На підставі викладеного на задоволенні позовних вимог наполягала.

Треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна та ОСОБА_6 в судове засідання також не з`являлися, про місце, день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, зазначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 22 квітня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 178.

06.03.2009 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_3 придбав адміністративний будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 97,2 кв.м.

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29773963 від 23.04.2011 року вбачається, право власності на адміністративний будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 97,2 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2009 року зареєстровано за ОСОБА_3 .

На підставі договору оренди земельної ділянки від 24.10.2006 року та договору про зміни та доповнення до договору оренди земельної ділянки від 13.05.2011 року посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Л.А. 24.10.2006 року зареєстрований в реєстрі за № 10527 та 13.05.2011 року зареєстрований в реєстрі № 1166 ОСОБА_3 був орендарем земельної ділянки загальною площею 7,6395 га з кадастровим номером :32:165:0201, цільове призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення під розміщення водоймища для розведення риби.

07 листопада 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування адміністративного будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. за номером в реєстрі 6189, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар адміністративний будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 97,2 кв.м. Право власності на адміністративний будинок зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25 грудня 2012 року, реєстраційний номер майна 26208619, номер запису 43 в книзі 1.

21 червня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що 06 серпня 2019 року ОСОБА_4 відчужив адміністративний будинок на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 06.08.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В. 06.08.2019 року за реєстровим номером 926. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису 32701785, реєстраційний номер об`єкта 218.

27 серпня 2019 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу адміністративного будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасимів Ю.В. 27.08.2019 року за реєстровим номером 4458 придбав вказаний адміністративний будинок у ОСОБА_6 . Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису 32969509, реєстраційний номер об`єкта 218.

Згідно пояснень наданих представником відповідача ОСОБА_5 , останній є орендарем земельної ділянки загальною площею 7,6395 га з кадастровим номером :32:165:0201, цільове призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення під розміщення водоймища для розведення риби на підставі договору оренди земельної ділянки від 27 січня 2021 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Л.А. 27.01.2021 зареєстрований в реєстрі за № 77. Право оренди зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 40292282.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний 21 червня 2016 року, а спірне майно було придбано 06.03.2009 року, відтак адміністративний будинок, що є предметом розгляду є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частинами першою, другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 95 ЦПК України).

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Представник позивача звертаючись до суду з даним позовом наголошувала на тому, що адміністративний будинок, що є предметом спору набутий позивачем та ОСОБА_3 під час перебування їх у шлюбі, а відтак є спільним сумісним майном подружжя та без згоди позивача не міг бути подарований ОСОБА_4 .

З поданих до суду приватним нотаріусом документів, що стали підставою для посвідчення оспорюваного договору дарування встановлено, що такий договір було посвідчено зі згоди позивача, що підтверджується її заявою від 07.11.2012 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиною Л.О. та зареєстровано в реєстрі за № 6187. З даної заяви вбачається, що ОСОБА_2 дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на відчуження на умовах на його розсуд адміністративного будинку АДРЕСА_2 , рік побудови 2008, загальною площею 97,2 кв.м., набутого під час перебування в шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві 22.04.1994 року, актовий запис № 178, що підтверджено свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 . Приватний нотаріус Литвина Л.О. засвідчила справжність підпису ОСОБА_2 , який зроблено у її присутності, особу ОСОБА_2 яка підписала документ, встановлено, дієздатність її перевірено та факт реєстрації шлюбу перевірено.

В подальшому представник позивача після надання приватним нотаріусом суду вказаних документів, наголошувала на тому, що заява ОСОБА_2 від 07.11.2012 року, якою останньою було надано згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на відчуження на умовах на його розсуд адміністративного будинку підписана не ОСОБА_2 , а іншою особою, з посилання на підтвердження вказаних обставин висновком експерта та перебування ОСОБА_2 у період посвідчення заяви за межами державного кордону України.

З долученого представником позивача до заяви про забезпечення позову копії, оригінал суду наданий не був, висновку спеціаліста № 11 від 18.12.2021 року Відокремленого підрозділу «Центр Експертиз та оцінки» ПП «Консалтинг Експерт Груп «Диктум-Фактум», складеного експертом Михайловим В.О. за замовленням адвоката Ковальчук В.Л. вбачається, що підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис « ОСОБА_2 », зображення яких наявні на оригіналі заяви від 07.11.2012 року індекс 20-02/07, що зберігаються в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О. виконані не гр. ОСОБА_2 , а іншою особою.

Однак, до вказаного висновку суд ставиться критично, виходячи з наступного.

З вказаного висновку судом встановлено, що на дослідження експерту надано документи в яких містяться вільні зразки підписів та почерку гр. ОСОБА_2 : договір купівлі-продажу частки в Статутному капіталі ТОВ «Юніор-Спорт», посвідчений 21.03.2011 року приватним нотаріусом КМНО Іванчик І.І., договір купівлі-продажу, посвідчений 05.04.2013 року приватним нотаріусом КМНО Литвин А.С., довіреність видано Пшегодською С.Л. 28.08.2018 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Є Капулкіною, заява ОСОБА_2 03.03.2016 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Р.Харт, довіреність видана ОСОБА_2 10.02.2014 року, посвідчена державним нотаріусом штату Каліфорнія Д.В. Лерманом, експериментальні зразки почерку (підпису) ОСОБА_2 на 4 арк., а також копія заяви від 07.11.2012 року індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О. (оригінал документа оглянутий та перефотографований в ході огляду документів нотаріуса).

Так, відповідно до абз.3 пп.1.1. п.1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року за № 53/5 (зі змінами) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Проте, з висновку спеціаліста, судом не встановлено, що його складено за результатами дослідження оригіналів документів, окрім заяви від 07.11.2012 року індекс 20-02/07, що зберігається в матеріалах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвина Л.О., оскільки про дослідження її оригіналу у висновку зазначено.

З ілюстративної таблиці, що є додатком до висновку, зображення № 1 вбачається, що наявні фотокопії документів, проте переконатися, що на них зображені самі ті, документи, які були надані на дослідження не вбачається за можливе, що також викликає в суду сумніви, про їх наявність на момент проведення дослідження. Окрім того, деякі фотокопії містять виключно копії відбитків печатки, без жодного тексту на них. Також, у висновку містить посилання про дослідження експертом експериментальних зразків підпису позивача в кількості 4 шт., однак в ілюстративній таблиці зображено три фотокопії не належної якості, що не дає можливості їх дослідити та переконатися у їх написанні саме особисто позивачем.

Крім того, судом зазначається, що даний висновок спеціаліста, представником позивача не був долучений до матеріалів справи, як доказ, якими підтверджує заявлені позовні вимоги, оскільки в судовому засіданні вказане клопотання про його долучення судом було визнано передчасним, з підстав не направлення його відповідачам, а виключно в подальшому долучений до поданої заяви про забезпечення позову, як на підтвердження підстав забезпечення позову.

Враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що у розумінні вимог ст.77 ЦПК України висновок спеціаліста № 11 від 18.12.2021 року не може бути належним доказом у справі.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу.

За змістом ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, представник позивача, на підтвердження не посвідчення позивачем згоди від 07.11.2012 року на укладання оспорюваного договору дарування посилалася на перебування ОСОБА_2 у період посвідчення заяви за межами державного кордону України, що підтверджується копією її закордонних паспортів.

Однак, такі доводи представника позивача також не заслуговують на увагу, оскільки долучено не всі сторінки копії закордонного паспорта ОСОБА_2 , а вибірково на яких наявна відмітка про прибуття позивача до України останній раз у 2009 році. В той же час, як вбачається, з документів, які надавалися експерту для дослідження підпису та почерку ОСОБА_2 , а саме договори купівлі-продажу, такі посвідчувалися у 2011 та 2013 році за особистої присутності останньої, а не представника, так як були надані експерту для дослідження, як документи, що містять вільні зразки почерку та підпису, що свідчить про прибуття позивача у цей період до України, однак копії цих сторінок паспорту суду надано було, як і не надано було доказів, зокрема копію паспорту з відповідною відміткою про її прибуття до України, для складання експериментальних зразків підпису, що в свою чергу підтверджує про дослідження експертом копій експериментальних зразків підпису. Також долучені представником позивача до справи копії закордонного паспорту позивача не засвідчені, а тому в сукупності із іншими встановленими судом обставинами є недопустимими та недостовірними доказами.

Судом, під час розгляду даної справи в суді наголошувалося про необхідність явки позивача до суду, однак представник позивача вказувала про перебування позивача за межами державного кордону України, що не спростовує висновків суду про надання експерту на дослідження виключно ксерокопій документів.

Серед нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси положеннями ст. 34 Закону України «Про нотаріат» передбачено засвідчення справжності підписів на документах.

Відповідно до положень глави 3 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус встановлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути прийняті нотаріусом для встановлення його особи під час посвідчення правочинів.

Пунктом 1 глави 5 розділу 1 Порядку визначено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених ст.43 Закону, що підтверджують його вік,а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Пункт 5 глави 7 розділу 1 Порядку встановлює, що документи, за якими встановлено особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, чи уповноваженого представника, повертаються особам, що їх подали. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записуються назва документа, серія, номер, дата його видачі і найменування установи, яка його видала. При посвідченні правочинів, видачі свідоцтв чи оформленні інших документів, примірники яких залишаються у справах нотаріуса, витяг з документа, за яким встановлено особу громадянина, у якому відображено усі заповнені сторінки, що стосуються реквізитів поданого документа, його дійсності та мають значення для вчинюваної нотаріальної дії, долучається до справ нотаріуса.

Глава 11 розділу 1 Порядку встановлює, що кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.

Глава 7 розділу 2 Порядку встановлює безпосередньо порядок засвідчення справжності підписів на документах.

Нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню (п. 6 глави 7 розділу 2 Порядку в редакції, чинній на момент здійснення нотаріальних дій). Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі,а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Встановлено, що заява ОСОБА_2 від 07.11.2012 рокумістить засвідчення нотаріусом справжності її підпису, який зроблено у її присутності.

Аналізуючи наведене, суд вважає, що обставина того, що при посвідченні справжності підпису на заяві саме ОСОБА_2 була присутня, пред`явила свій паспорт та реєстраційний номер облікової картки платників податків, її особу було встановлено нотаріусом ,підтверджується допустимими доказами, достовірність яких не спростовано в установленому законом порядку. Зокрема, відсутній вирок суду щодо підробки підпису ОСОБА_2 , шахрайських дій будь-яких осіб, які із використанням документів ОСОБА_2 приймали участь від її імені при вчиненні нотаріальної дії нотаріусом ОСОБА_14 та проставили підпис. До справи долучено виключно витяг з ЄРДР, відомості до якого внесені за заявою ОСОБА_1 виключно 31.12.2021 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Не існує також і судових рішень щодо оскарження дій нотаріуса із вчинення нотаріальної дії із посвідчення справжності підпису ОСОБА_2 . Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії у відповідності до вимог глави 11 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Представником позивача суду не надано жодного належного та достовірного доказу на підтвердження того, що підпис від імені ОСОБА_2 в заяві від 07.11.2012 року, який став підставою для укладання договору дарування, виконано не ОСОБА_15 , а іншою особою.

Клопотання про призначення експертизи судом для з`ясування обставин чи підписувала ОСОБА_2 заяву від 07.11.2012 року, сторонами не заявлялося.

17.05.2023 року представником позивача разом із додатковими поясненнями до суду були подані копії документів, у тому числі копії закордонних паспортів ОСОБА_2 , проте судом такі документи були повернуті представнику, з підстав порушення строків їх подання та долучення, а відповідне клопотання про поновлення строків їх подачу суду заявлено не було.

Представник позивача у зазначених додаткових поясненнях окрім іншого наголошувала на тому, що нею до суду було подано клопотання про витребування доказів - відомостей про перетин державного кордону ОСОБА_2 у Державної прикордонної служби, яке суд не розглянув, водночас суд з власної ініціативи витребував такі відомості щодо ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , що порушує принципи змагальності і диспозитивності цивільного процесуального права. Проте такі доводи не заслуговують на увагу та спростовується протоколом судового засідання, з якого вбачається, що саме представник позивача у судовому засідання просила зняти з розгляду клопотання про витребування інформації щодо перетину позивачем кордону.

Таким чином, встановивши, що представником позивача не надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів, зокрема, що підпис у згоді на дарування адміністративного будинку позивачу не належить, та враховуючи, що представником позивача не доведено, що підпис у вказаній згоді та у реєстрі нотаріальних дій нотаріуса Литвиної Л.О., де зареєстрована вказана згода позивачу не належить, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Крім того, у матеріалах позовної заяви міститься копії документів, текст яких викладений іноземною мовою, а їх переклад не здійснено, що у свою чергу суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 9 ЦПК України, мова цивільного судочинства визначається ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», в якій в свою чергу зазначено, що судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам ч. 3 ст. 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Судові документи складаються державною мовою.

Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності відмовлено, суд вважає за необхідне відмовити й у задоволенні інших позовних, які є похідними та тісно взаємопов`язані з вимогами про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності.

Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Правдюка В.М. про застосування спливу строку позовної давності, судом зазначається наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності з підстав його необґрунтованості та недоведеності та у задоволенні інших позовних вимог, як похідних, які були звернуті зокрема і до відповідача ОСОБА_5 , заява останнього про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, застосування наслідків недійсності, витребування майна, скасування записів про реєстрацію права власності відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлений 29 травня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 15.01.1999 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

Відповідачі: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий ТУМ-2 Шевченківського району РУ ГУ МВС України в м. Києві, 02.02.2006 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 25.02.2011 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_6 ).

Треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвина Леся Олексіївна (адреса: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 77 офіс 311, 313), ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_7 ).

Суддя І.Ю. Котлярова