КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб про що 14 червня 2013 році складено відповідний актовий запис №749 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

07 серпня 2018 році розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що 07 серпня 2018 році складено відповідний актовий запис №122 Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема автомобіль марки Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого складає - 254 700, 00 гривень.

Вказує, що з метою уникнення непорозумінь щодо поділу спільного майна подружжя та досудового врегулювання цього питання позивач звернулася до відповідача з пропозицією добровільно сплатити 50 % частини вартості спільного майна подружжя, однак відповідачем не було сплачено вказану суму, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі викладеного та з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог ОСОБА_2 просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 % ринкової вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у сумі 127 350, 00 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень та судовий збір у розмірі 1 273, 50 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 % ринкової вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля марки Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у сумі 127 350, 00 гривень, витрати на професійну правничу допомогу розмірі 15 000, 00 гривень, судовий збір у розмірі 1 273, 50 гривень.

Не погоджуючись із такими рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати у розмірі 6 910,25 гривень.

У апеляційній скарзі стверджує, що після розірвання шлюбу, майно, а саме автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номерний знак АА7030ОСзалишився у апелянта. Сторони в усному порядку домовилися про розмір його ціни, який складав - 200 000,00 гривень, а також домовились про те, що апелянт компенсує позивачці половину вартості майна, а саме 100 000,00 гривень.

Звертає увагу, що у цілях виконання домовленості, апелянт звернувся до свого дядька ОСОБА_3 , з проханням допомоги в частині сплати та перерахування позивачці авансу в розмірі 50 000,00 гривень на картковий рахунок позивачки. ОСОБА_3 , в свою чергу звернувся до ОСОБА_4 за допомогою, щоб остання перерахувала на рахунок позивачки половину від домовленої частини вартості автомобіля, для виконання домовленостей, що відбулися між позивачкою та відповідачем.

Зазначає, що 08 серпня 2018 року ОСОБА_4 сплатила на рахунок позивачки суму коштів у розмірі 50 251,26 гривень, про сплату, яка була надана Печерському районному суду міста Києва. Після чого апелянт в усній формі домовилися з позивачкою, що решта коштів, а саме - 50 000,00 гривень будуть сплачені апелянтом протягом трьох років, з дня розірвання шлюбу.

Окрім цього, апелянт не погоджується з вартістю автомобіля, зазначеною позивачкою в позові, адже дана вартість не співпадає з домовленостями між сторонами про ціну автомобіля, а саме - 200 000,00 гривень.

Апелянт не вважає, що ринкова вартість автомобіля доведена та обґрунтована, а тому є недійсною, оскільки немає доказів тому, що дані автомобіля з сайту є ідентичними автомобілю, що є предметом спільного майна подружжя позивачки та відповідача, не дивлячись на однакову марку та модель, оскільки такі автомобілі відрізняються в ціні в залежності від характеристик автомобіля.

Враховуючи вищевказане, апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не вірно зроблено висновок щодо доведеності вартості автомобіля, що є предметом спільної сумісної власності подружжя, а тому таке рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним, не обґрунтованим та порушує права апелянта.

Відзив від позивачки не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя у розмірі 127 350,00 гривень.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 14 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб про що 14 червня 2013 році складено відповідний актовий запис №749 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

07 серпня 2018 році розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що 07 серпня 2018 році складено відповідний актовий запис №122 Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

До майна, що є спільною сумісною власністю подружжя відноситься, зокрема автомобіль марки Hyundai Accent, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , середня ринкова вартість якого складає - 254 700, 00 гривень.

Згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно із ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, який викладено у постанові від 13.01.2016 по справі №6-2925цс15, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. З урахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо середньої ринкової вартості автомобіля у розмірі 254 700, 00 гривень.

Так, у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2023 року у справі №202/4972/20 зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Доводи апеляційної скарги, що ринкова вартість автомобіля є недоведеною та необґрунтованою не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже позивачка вжила заходи для доведення дійсної вартості автомобіля, тоді як відповідач не спростував визначений у висновку розмір ринкової вартості спірного майна на день розгляду справи.

Доводи апелянта щодо сплати ним 50 000, 00 гривень на рахунок позивачки колегією суддів не враховуються та відхиляються, оскільки відповідач не надав докази сплати такої суми на рахунок позивачки ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 50 % ринкової вартості майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у сумі 127 350, 00 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 15 000, 00 гривень та судовий збір у розмірі 1 273, 50 гривень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова