КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7915/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/14487/22

18 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Осадченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пашинського Миколи Миколайовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Пономаренко Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,-

в с т а н о в и в:

28 липня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.1996 від якого мають доньку ОСОБА_3 , 1997 року народження. На момент звернення до суду шлюбні відносини між сторонами припинені, шлюб розірваний, а донька вже має власну родину та проживає окремо.

Зазначав, що після чергових скандалів відповідачка не пускала його до квартири АДРЕСА_1 , де він проживав із відповідачкою, а тому він вимушений був покинути вказане місце проживання. Проте, заселитися за місцем реєстрації свого місця проживання, а саме: в квартиру АДРЕСА_1 він також не зміг, оскільки на той час, за родинною домовленістю, там тимчасово проживала донька зі своєю родиною.

Зазначає, що в травні 2022 року дочка виїхала із вказаної квартири, проте, відповідачка в той же день змінила ключі та замки від помешкання, провела охоронну сигналізацію для унеможливлення користування ним вказаною квартирою. З огляду на наведене, він вимушений тимчасово проживати у свого рідного брата, оскільки у нього відсутнє інше місце проживання.

Вказує на те, що він також вимушений був звернутись до суду із позовом про поділ майна подружжя, оскільки квартира по вказаній адресі була придбана сторонами під час перебування в шлюбі, однак, наразі відповідачка не дозволяє йому користуватися даною квартирою для проживання, мотивуючи свою відмову тим, що право власності на це помешкання зареєстроване за нею і йому необхідно шукати інше житло.

Зазначає, що йому невідомо через скільки часу він отримає рішення суду у справі про розподіл майна подружжя, проте, він позбавлений права на проживання у вказаному помешканні вже зараз.

Зазначає, що в добровільному і позасудовому порядку він неодноразово намагався вирішити спірні питання мирним шляхом, однак марно.

З огляду на вище викладене, просив суд зобов`язати відповідачку усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення до вказаної квартири та передачі йому ключів від неї.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задоволено повністю.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди позивачу ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати позивачу ключі від квартири АДРЕСА_1 .

Вселено позивача ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції 24 березня 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Пашинський Микола Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно застосувавши норми ст.ст. 3, 626, 629, 636 ЦК України, неправильно надавши оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, та дійшов хибного висновку про те, що вимоги позивача про вселення до квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 24,90 кв.м., яка була передана у користування доньці сторін та її сім`ї (яка складається з 3-х осіб) підлягають задоволенню.

Звертає увагу, що на переконання відповідача, позивачем було обрано неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в першу чергу позивач мав звернутися до суду з вимогою про зміну умов усного договору, або розірвання договору щодо передачі права користування вказаною спірною квартирою їх доньці та її сім`ї, а вже після вирішення цього питання звертатись з вимогами про його вселення .

Вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вийшов за межі заявлених позовних вимог та вирішив питання щодо зміни умов укладеного між сторонами договору щодо передачі квартири їхній доньці та її сім`ї, чим грубо порушив принцип диспозитивності та рівності учасників судового процесу, гарантований ст. 2 ЦПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що проживання дорослого батька в одній квартирі, житловою площею 24.90 кв.м., разом із донькою, її чоловіком та їхньою донькою, виходячи із норм ст. ст. 47,50 ЖК України є неможливим.

Окрім того, до участі у справі судом не було залучено доньку сторін, оскільки рішення суду в даній справі впливає на її права та обов`язки.

Посилається також на те, що позивач, в силу вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

09 травня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Павлова Олена Михайлівна подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначала, що не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не в повному обсязі було з`ясовано всі обставини справи, оскільки під час судового розгляду апелянтом було визнано всі обставини, які були встановлені судом.

Вказує на те, що суд першої інстанції правильно встановив наявність перешкод, які чинять позивачу у його праві користуватися спірним майном.

З урахуванням вище викладеного, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Пашинський Микола Миколайович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Павлова Олена Миколаївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 травня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Після шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька- ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

25 липня 2000 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 .

З копії паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб, укладений 18 травня 1996 року, між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірвано.

28 червня 2022 року адвокат Павлова Олена Михайлівна звернулась до Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві з запитом, в якому просила надати інформацію стосовно наявних звернень гр. ОСОБА_2 до Шевченківського УП НП у м. Києві по факту повідомлень щодо вчинення йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

У відповідь на зазначене звернення, 06 липня 2022 року Шевченківське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві надало відповідь в якій зазначило, що стосовно наявних звернень гр. ОСОБА_2 по факту вчинення перешкод у користуванні ним квартирою, в Шевченківському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві зареєстровано звернення за вх. 268-аз від 30.06.2022 року . Згідно даних «Інформаційного порталу Національної поліції України» 16.05.2022 року о 11:46 надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_1 дружина не пускає у квартиру. Заявник: ОСОБА_2 .

Інформацію за вказаним повідомленням було зареєстровано у ІТС ІПНП та журналі ЄО Шевченківського управління поліції за № 25336, a на місце події направлено «МГР -010» Шевченківського УП ГУНП у м. Києві. На місці події, виявлено гр. ОСОБА_2 , який пояснив, що у нього з дружиною виникли цивільно - правові відносини стосовно квартири, через розлучення. Відібрано пояснення та рекомендовано звернутись до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселенняв квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що сторонами не оспорюється факт існування між ними конфлікту щодо користування спірною квартирою і сам факт наявності перешкод для позивача у такому користуванні з боку відповідачки. Стороною відповідача не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження правомірності своїх дій щодо перешкоджання позивачу у його вселенні в спірну квартиру, де зареєстроване його єдине місце проживання. Зважаючи на встановлений судом факт існування перешкод у ОСОБА_2 в користуванні спірною квартирою, суд дійшов висновку про необхідність усунення таких перешкод шляхом вселення позивача у вказану квартиру за його зареєстрованим місцем проживання та зобов`язання відповідача передати позивачу ключі від квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116-16-ц.

З наданих суду доказів вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. На підтвердження того, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в матеріалах справи є копія договору купівлі- продажу від 25 липня 2000 року, укладеного між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

На даний час між колишнім подружжям в Шевченківському районному суді м.Києва розглядається справа про поділу майна подружжя № 761/388/22, в тому числі, і спірної квартири. До вирішення спору про поділ майна подружжя діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Крім того, позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою спірної квартири : АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у праві користування спільним майном, а при його намаганні здійснити самостійне заселення у спірну квартиру, прибула відповідачка з охоронною компанією і заборонили йому заселятися у житло і змінювати замки.

Також, сторонами не оспорюється той факт, що між ними, як подружжям та їх донькою була досягнута усна домовленість щодо проживання доньки разом із її родиною в нині спірній квартирі АДРЕСА_1 , за умови, що її батьки (нині сторони) проживатимуть в квартирі АДРЕСА_4 .

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки, зокрема, рідний брат позивача ОСОБА_10 , їх рідна тітка ОСОБА_11 , а також донька сторін ОСОБА_12 , які фактично підтвердили обставини усної домовленості між сторонами про їх проживання за вказаними адресами та подальшу зміну проживання самого позивача та доньки сторін, а також підтвердили, що наразі позивач живе у брата, оскільки ключів від спірної квартири він не має і в квартирі наявна охоронна сигналізація, що унеможливлює добровільне вселення ОСОБА_2 до квартири за його зареєстрованим місцем проживання. При цьому, дочка сторін ОСОБА_12 повідомила, що не хоче жити з батьком та з початку червня 2022 вона із своєю родиною переїхала із займаної спірної квартири.

Факт того, що відповідачка чинить позивачу перешкоди у його праві вільно користуватися спільним майно підтверджуються відповіддю Шевченківського УП ГУНП в м. Києві на адвокатський запит відповідно до якої, 16.05.2022 року о 11:46 год. надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , дружина не пускає у квартиру. Заявник: ОСОБА_2 .

Відповідачка і в суді першої інстанції і в суді апеляційної інстанції не заперечувала ту обставину, що вона не визнає права позивача на користування спірною та дійсно змінила в ній замки та встановила охоронну сигналізацію. Не визнає вона і право позивача на користування іншою квартирою АДРЕСА_4 , в якій вони разом проживали до розірвання шлюбу. Зазначила, що позивач зрадив їй з іншою жінкою, а тому сам має вирішувати питання свого місця проживання.

З огляду на те, що належними та допустимими доказами достовірно встановлено, що відповідачка чинить позивачу у користуванні придбаною під час шлюбу квартирою АДРЕСА_1 , в якій він також зареєстрований, так як змінила замкт у спірній квартирі та встановила охоронну сигналізацію, що порушує право позивач на користування вказаним житловим приміщенням, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди позивачу ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати позивачу ключі від квартири АДРЕСА_1 і вселити позивача ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки про те, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки в першу чергу він мав звернутися до суду з вимогою про зміну умов усного договору ( або його розірвання) щодо передачі права користування спірною квартирою їх доньці та її сім`ї, а вже після вирішення цього питання звертатись з вимогами про вселення в дану квартиру, та що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вийшов за межі заявлених позовних вимог та вирішив питання щодо зміни умов укладеного між сторонами договору щодо передачі квартири доньці сторін та її сім`ї, чим грубо порушив принципу диспозитивності та рівності учасників судового процесу, гарантований ст. 2 ЦПК України, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів викладено у статті 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту та вказує підстави позову і в силу положень статті 12 ЦПК України повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог. Суд з власної ініціативи не може змінювати предмет і підстави позову.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, навіть у тому випадку, коли ці порушення і не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391, 405 ЦК України.

Наявність у позивача права користування спірною квартирою, є визначальним при вирішенні спору про усунення перешкод у користування нею. Зазначена обставина, що має істотне значення для вирішення справи була встановлена судомпершої інстанцій на підставі наявних у справі доказів. Надавши вказаним доказам вірну правову оцінку, суд першої інстанції правильно вирішив спір в межах заявлених позовних вимог.

Посилання відповідачки на ту обставину, що за спільною згодою її та позивача в спірній квартирі проживала їх донька з родиною, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, так як донька сторін проживала в спірній квартирі за згодою своїх батьків тимчасово, в подальшому, після розірвання шлюбі між сторонами, звільнила спірну квартиру. Тимчасове проживання доньки сторін у спірній квартирі не змінює її статусу та не позбавляє права позивача на користування нею.

Доводи апеляційної скарги про те, що до участі у справі судом не було залучено доньку сторін, оскільки рішення суду в даній справі впливає на її права та обов`язки, колегія суддів відхиляє, так як з досліджених судом доказів не встановлено факту набуття донькою сторін в установленому порядку будь-якого права на спірну квартиру.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пашинського Миколи Миколайовича.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381-384 ЦПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пашинського Миколи Миколайовича залишити без задоволення

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року

Головуючий: Судді: