Справа № 161/3829/23
Провадження № 2/161/1789/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Олексюка А.В.,

при секретарі Гичці М.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту.

Позов обгрунтовують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець ОСОБА_5 , дядько позивачів.

У свій час ОСОБА_5 вчинив особисте розпорядження, склавши заповіт, котрим усе його майно заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , звернулися до приватного нотаріуса Пастухової Н.В., яка відмовила у прийнятті заяв про прийняття спадщини через наявність заповіту. Вони дізналися про наявність заповіту лише 12.09.2022.

А тому просили суд, визнати заповіт, складений ОСОБА_5 з підстав відсутності волевиявлення та невідповідності волі заповідача ОСОБА_5 , котрий внаслідок стану здоров`я та досить похилого віку не міг належним чином усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 13.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

10.04.2023 на електронну адресу суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_4 , в якому просила в позові відмовити, за безпідставністю, відсутністю належних та допустимих доказів. Вказала, що сам по собі сумнів позивачів щодо спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не є підставою для визначення складеного заповіту недійсним. Заповіт був складений ІНФОРМАЦІЯ_3 , а помер ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто майже 12 років заповідач не змінював свою волю щодо розпорядження майном на користь двоюрідного онука ОСОБА_3 .

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позові, просили задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, просили відмовити. Вважають позов безпідставним, необгрунтованим, оскільки жодними належними доказами позовні вимоги не підтверджуються та грунтуються на припущеннях позивачів.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є племінницями померлого ОСОБА_5 , що підтверджується архівною довідкою від 04.01.20223 №06/07.27, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.126,133,135 СК №9 від 11.11.2022 (а.с.14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті №4 від 12.01.2023 (а.с.10).

07.06.2010 ОСОБА_5 залишив заповіт, який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької нотаріальної контори Волинської області Севрюковою О.В. (зареєстровано в реєстрі за №1-1611), в силу якого все своє майно, з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, він заповідає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (матеріали спадкової справи №87/2022 після смерті ОСОБА_5 а.с. 60).

Як регламентує ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1251 ЦК України передбачено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Підставою недійсності заповіту є недотримання заповідачем вимог, додержання яких необхідне для чинності цього правочину. Аналіз загальних норм про правочини (гл. 16 ЦК України) та спеціальних норм про заповіт (гл. 85 ЦК України) дає підстави виділити вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності заповіту: 1) зміст заповіту не може суперечити положенням ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) заповіт може скласти фізична особа з повною цивільною дієздатністю; 3) заповіт складається особисто заповідачем; 4) волевиявлення заповідача має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) заповіт складається в письмовій формі, посвідчується нотаріусом або іншою посадовою чи службовою особою, вичерпний перелік яких наведено у ст. ст. 1251, 1252 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, у даному випадку, позивачами не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що розглядуваний заповіт складений фізичною особою з повною цивільною дієздатністю на момент вчинення правочину особисто. Документ посвідчений уповноваженою на це особою, відповідає загальним вимогам щодо його форми і посвідчення, відповідно до ст. ст. 1247, 1248, 207 ЦК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що доводи позивачів зводяться до сумніву позивачів щодо спроможності заповідача усвідомлювати свої дії на момент підписання заповіту внаслідок стану здоров`я та досить похилого віку.

Однак, підстави вважати, що волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі на момент вчинення правочину відсутні, зворотного в ході розгляду справи судом не встановлено.

Крім того, суд вважає безпідставними доводи позивачів про те, що відповідач не був близькою особою для спадкодавця, який мав інших родичів, оскільки згадані доводи не спростовують чинність спірного заповіту, останнього волевиявлення спадкодавця ОСОБА_5 та є формальними.

Сам по собі сумнів позивачів щодо спроможності заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не є підставою для визнання складеного ним заповіту недійсним (Постанова ВС від 18 лютого 2021 року у справі справа № 727/9908/17-ц, провадження № 61-3574св19).

Крім того, положенням ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено існування презумпції психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 січня 2023 року в справі №755/2508/22 (провадження №61-11236св22) зазначив, що підставою для відмови в задоволенні позову є те, що позивач не надав жодного належного доказу на підтвердження своїх вимог, зокрема, що на час укладення спірного заповіту особа не усвідомлювала значення своїх дій.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, суд приходить до висновку, що воля спадкодавця ОСОБА_5 в оспорюваному заповіті від 07.06.2010 відповідала його дійсним намірам щодо складення заповіту на користь відповідача впродовж більше 12 років його життя та після складення ним спірного заповіту залишались незмінною. Наявність підстав, які би вказували, що спірний заповіт суперечить дійсному волевиявленню ОСОБА_5 чи таке волевиявлення заповідача не відповідало його внутрішній волі, а також те, що заповідач на момент складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, при перевірці обґрунтованості заявлених вимог, судом не встановлено і такі позивачами не доведені.

Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи судом обставини справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачі не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони покликалися як на підставу своїх позовних вимог та доводів позовної заяви, які грунтуються на припущеннях, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за його безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.05.2023.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк