КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 755/8691/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4345/2023Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Поліщук Н.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лясковським Владиславом Валерійовичем, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просив розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, що зареєстрований ВДРАЦС Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис 14.02.2004 № 51.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14.02.2004 між сторонами зареєстровано шлюб, від якого сторони мають спільних неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак сімейне життя з відповідачем у подальшому не склалось через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Позивач та відповідач зрозуміли, що вони зовсім різні люди, і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає спільне сімейне життя з відповідачем неможливим, що є підставою звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу (а.с. 1-4).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.10.2022 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 зареєстрований ВДРАЦС Броварського міського управління юстиції Київської області від 14.02.2004 (актовий запис № 51) розірвано (а.с. 41-43).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про надання строку на примирення, суд у рішенні, як на єдину підставу відмови послався на те, що позивачем не подано до суду заяву про підтримання клопотання про надання строку на примирення або заяву про залишення позову без розгляду. Та не взято до уваги фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя.

Окрім зазначеного, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме, за наслідками розгляду поданої заяви відповідача щодо продовження процесуальних строків на подання відзиву не винесено жодної ухвали, що у свою чергу, позбавило відповідача права: (1) на подання відзиву; та (2) на оскарження ухвали суду про відмову у задоволенні заяви (разом з апеляційним оскарженням Рішення) (а.с. 52-54).

22.05.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними й такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки спільне життя між позивачем та відповідачем не склалось. Фактичні шлюбні відносини на даний час припинені. Наміру проживати разом з відповідачем, позивач не має, тому спільне життя є неможливим, а збереження сім`ї суперечитиме його інтересам.

Окрім зазначеного, наполягає на тому, що строк для примирення йому не потрібен, наміру продовжувати шлюб із відповідачем немає та його збереження вбачає неможливим (а.с. 78-81).

12.07.2023 ОСОБА_1 подано письмові пояснення, у яких зазначено, що у даному випадку справа про розірвання шлюбу не підсудна судам України у зв`язку з наявністю іноземного елемента, а саме, у даних правовідносинах позивач є громадянином Французької Республіки, а відповідач є громадянкою України, яка проживає за територіальними межами України - у Великому Герцогстві Люксембург .

Також вважає, що до правовідносин між сторонами щодо розірвання шлюбу не підлягає застосуванню право України, оскільки з урахуванням норм міжнародного права та національного законодавства суду першої інстанції слід було встановити колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема: 1) спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2) закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4) закон, обраний подружжям (lex voluntatis) та відповідно колізійну норму права, яка підлягає до застосування.

Отже, оскільки позивач та відповідач є громадянами різних держав, однак до, на момент та тривалий час після подання позову проживали разом у Великому Герцогстві Люксембург , сторони до цього часу проживають на території іноземної держави, з огляду на що до правовідносин щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає застосуванню матеріальне право Великого Герцогства Люксембург.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.02.2004 зареєстрували шлюб у ВДРАЦС Броварського міського управління юстиції Київської області, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, та зроблено актовий запис № 51. (а.с. 8)

Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

У суді першої інстанції встановлено, що сторони мають різні погляди на шлюб та сім`ю. Сторони не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків.

Згідно з частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу, у частині 1 якої визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо, тому суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та наявність підстав для розірвання шлюбу правомірними, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Окрім зазначеного, слід звернути увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

У даному випадку, і під час розгляду справи в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції, позиція ОСОБА_2 щодо свого відношення до збереження даного шлюбу висловлена конкретно та чітко, що бажання зберегти сім`ю наміру не має, тому суд першої інстанції, з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26.11.2018 у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) та у постанові від 28.11.2018 по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17), де зазначено, що надання строку на примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, та з урахуванням того, що відповідачем не надано жодної заяви/документа на подане клопотання про надання строку для примирення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та розірвання шлюбу.

Оскільки, відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З урахуванням того, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова в розірванні шлюбу була б примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

За таких обставин, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки примушування позивача до шлюбних відносин суперечить нормам цивільного законодавства України.

Посилання апелянта на те, що до даних правовідносин має застосовуватись матеріальне право Великого Герцогства Люксембург є помилковим з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадку коли дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Із матеріалів справи вбачається, що 14.02.2004 ВДРАЦС Броварського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено відповідний актовий запис № 51 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 8).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України.

Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на території України, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК України.

Встановивши право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу, держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 12.09.2022, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.12.2007 по теперішній час (а.с. 24).

Відповідно до посвідки на проживання № НОМЕР_2 , виданої 19.09.2023 у Люксембурзі, ОСОБА_1 має посвідку на проживання як член сім`ї громадянина ЄС, тобто, вона не є громадянином іноземної держави.

З огляду на викладене, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України, судами України, відповідно до визначеного ЦПК України правилами підсудності.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лясковським Владиславом Валерійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 28 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

Н.В. Поліщук