Справа № 367/7281/20
Провадження №2/367/1267/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав малолітньої дитини,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав малолітньої дитини, в якій зазначено, що між нею та відповідачем 09 травня 2010 року було зареєстровано шлюб, який 11 квітня 2018 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачем, незважаючи на існування ряду законодавчо встановлених обов`язків батьків щодо забезпечення права дитини на житло, умисно створює малолітній ОСОБА_3 та їй, як її законному представнику дитини перешкоди у користуванні житлом - кімнатою у гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй та дитині ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, а саме - 2/3 частки кімнати АДРЕСА_2 . В свою чергу, відповідач є власником лише 1/3 частки у спільній частковій власності на вказане житло, та має ще й іншу двокімнатну квартиру. Наразі вона та малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживають в орендованому житлі (витрати на оренду житла в м. Ірпінь є суттєвими), оскільки, відповідачем не надано дубліката ключів та будь-якого доступу до зазначеного житла. Дії Відповідача прямо суперечить інтересам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричиняють шкоду майновим та немайновим правам малолітньої дитини. Іншого житла вона не має. Неодноразові звернення щодо надання дитині доступу до вищевказаного житла відповідачем грубо ігноруються. Зокрема, безрезультатною залишилась пропозиція, викладена в позовній заяві про зміну способу стягнення аліментів щодо проведення цивілізованих переговорів між нею та відповідачем з метою позасудового мирного урегулювання цивільного спору щодо надання дитині та їй як законному представнику дитини доступу для користування кімнатою у гуртожитку. Поведінка відповідача є безвідповідальною по відношенню до дитини, оскільки останній не лише перешкоджає реалізувати дитині право на користування своїм житлом, але й сплачує аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі, що є нижчим за визначений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів на одну дитину, участь у додаткових витратах на дитину не приймає, обґрунтований позов про зміну способу стягнення аліментів на дитину не визнає. Просить суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , як її законному представнику у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_3 в кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а також надання останнім дублікату ключів від зазначеного житла.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вимушена орендувати житло, щоб проживати з донькою. Вона не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не користується комунальними послугами, тому їх і не оплачує. Від спірного житла вона не має ключів, оскільки, віддала їх відповідачу, ще коли вони проживали разом, так як вони їй були не потрібні. Коли вони проживали окремо, в 2018 році відповідач поселив без її відома свою сестру в кімнату, яка і зараз там проживає. Вона не зверталась до відділку поліції з питанням про те, що відповідач чинить перешкоди в користуванні кімнатою в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Просить суд зобов`язати відповідача надати їй ключі від кімнати та висилити з кімнати свою сестру.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Додатково зазначив, позовні вимоги не обґрунтовані та безпідставні. Їхня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає як зі своєю матір`ю так і з ним. І він і позивачка є законними представниками неповнолітньої ОСОБА_3 . Жодних доказів про те, що він чинить перешкоди позивачці з їх донькою проживати за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не надає, вони самі там не бажають проживати. Підтвреджень, що ОСОБА_1 орендує житло для проживання теж суду не надано. Щодо проживання в спірному житлі його сестри, то це його воля як власника 1/3 частини кімнати № 6 за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, що містяться в матеріалах справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що 09 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, що зареєстрований виконавчим комітетом Раково-Ліської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис №5, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є : ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2018 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером інформаційної довідки 203390080 від 08.03.2020 кімната у гуртожитку загальною площею 28,1кв.м., житловою площею 28,1 кв. м. за № 6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09 перебуває на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 1/3 у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Непорушність права власності закріплено в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Разом з тим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь - яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 р. у справі 204/3945/17).

У відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

У спірних правовідносинах права ОСОБА_1 та її малолітньої доньки ОСОБА_3 , як власників житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див.рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»(Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

ОСОБА_2 є власником частини спірного житла, а отже також має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним йому на праві власності майном.

Між тим, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусово були виселені із спірного житла, як і не надано доказів того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 в користуванні спірним житловим приміщенням.

Оцінюючи доводи позивача ОСОБА_1 , що свідчать про перешкоди, які створює ОСОБА_2 для вселення у житло, суд констатує, що відповідних доказів ОСОБА_1 не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А згідно зі ст. 79 ЦПК, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Між тим, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суду не подано належних та допустимих доказів про те, що відповідач ОСОБА_2 позбавив позивача та неповнолітню ОСОБА_3 права користування житловим приміщення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 1/3 у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідача у здійсненні права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до спірного житла суду не подано.

З огляду на встановлені судом обставини, процесуальну поведінку позивача, відсутність доказів вчинення ОСОБА_2 перешкод малолітній дитині та її законному представнику в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та надання дублікату ключів від житла за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позовні вимоги про усунення перешкод малолітній дитині та її законному представнику в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та надання дублікату ключів від житла є необґрунтованими.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки доводи позивача спростовуються матеріалами справи та ніякими доказами об`єктивно не підтверджуються.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судових витрат.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України, ст. 4, 10, 76, 133, 259, 264, 265, 268, 273 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав малолітньої дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза