Номер провадження: 22-ц/813/4467/23
Справа № 509/2571/22
Головуючий у першій інстанції Панасенка Є.М.
Доповідач Назарова М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 листопада 2022 року, ухваленого Овідіопольським районним судом Одеської області у складі: судді Панасенка Є.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договорів дарування,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 15 серпня 2015 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було складено актовий запис № 1540.

02 грудня 2020 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :02:008:1615 за адресою: АДРЕСА_1 під приватним будинком за однойменною адресою.

В цей же день між позивачем та відповідачкою було також укладено договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 332,5 кв.м.

Вказані земельна ділянка та будинок належали в цілому позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 16 березня 2004 року.

Вищевказані договори дарування було укладено позивачем під впливом психотропних препаратів та речовин у стані, який не дозволяв йому керувати своїми діями та адекватно оцінювати ситуацію.

Позивач зазначає, що орієнтовно у 2019 році відповідачка залучилась до, так званої секти, назва якої йому особисто не відома, яка займається ворожінням, чаклунством, психологічним тиском на людей, а так само роблять різні настойки і змушують членів секти їх вживати кожного дня. Організатором даної секти виявились особи на ім`я ОСОБА_4 та його спільниця ОСОБА_5 .

Ці члени секти мали та мають доволі великий психологічний вплив на Позивача та Відповідачку, змусили Відповідачку до вживання різних настойок невідомого походження, які самі особисто виробляють. Від цих настойок, які відповідачка приймала тривалий час, у останньої сталося сильне звикання. Після їх вживання відповідачка не віддає звіту своїм діям. Маніпулюючи відповідачкою та її психічним станом, ОСОБА_4 та його спільниця ОСОБА_6 шляхом омани нібито для лікування печінки у 2019 році змусили позивача також приймати згадані «настойки». Вживання настойок відбувалось під наглядом ОСОБА_5 . Після їх постійного вживання, позивачу ставало дуже погано, а саме відчувалися слабкість, втома, дезорієнтація у часу та просторі, забудькуватість, біль внутрішніх органів. Позивач перебував саме у такому хворобливому стані, коли відповідачка запропонувала, щоб позивач їй подарував його майна.

Суттєві вирушення психіки позивача, які мають тривалий характер та які мали місце на момент укладення оскаржуваних договорів дарування, має підтвердити відповідною судовою медичною експертизою та показаннями свідків.

Тому на підставі ст. 215, 225 ЦК України позивач просив визнати недійсним договір дарування від 02.12.2020 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер :02:008:1615 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною та який зареєстровано в реєстрі за № 1373; визнати недійсним договір дарування від 02 грудня 2020 року 1/2 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною та який зареєстровано в реєстрі за № 1372.

13 липня 2022 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:008:1615, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за № 1373 та на частину житлового будинку, загальною площею 332,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за № 1372.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 липня 2022 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в рамках цивільної справи № 509/2571/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договорів дарування задоволено та накладено арешт на спірне нерухоме майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 листопада 2022 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсним договорів дарування відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 липня 2022 року, а саме скасовано арешт на:

- частину земельної ділянки, кадастровий номер :02:008:1615, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за № 1373;

- частину житлового будинку, загальною площею 332,5 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за № 1372.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення не обґрунтованим та просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 листопада 2022 року та винести нове рішення про задоволення позову.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення обмежився посиланням на те, що оскільки для вирішення спору про для визначення правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та цей факт може бути підтверджений або спростований виключно за результатами судово-психіатричної експертизи, яку жодна із сторін по справі не просила суд призначити, відтак інші доводи позивача та докази суд не досліджував та не надавав їм правову оцінку; в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України суд не надав оцінки доводам ОСОБА_1 , викладеним у позові щодо перебування позивача вкрай тяжкому психічному та фізіологічному стані внаслідок тривалого часу вживання «настоянок», запропонованих йому відповідачкою, при цьому, аналогічні настоянки вживала тривалий час і відповідачка, які суттєво впливали на її психічний стан, не було надано судом доводів щодо впливу на сторін сторонніх осіб ОСОБА_7 та його спільниці ОСОБА_5 , а також іншим доводам позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В судове засідання сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, від представника відповідачки адвоката Халдая І.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Не є обґрунтованою заява представника позивача адвоката Бочевара М.П. про відкладення розгляду справи з огляду на зайнятість в іншому судовому процесі, оскільки він є представником сторони, яка ініціювала судове провадження як в суді першої інстанції, так і апеляційної, яка має демонструвати готовність брати участь у судових процедурах на всіх етапах такого провадження, судом 11 квітня 2023 року вже відкладався розгляд справи за заявою представника позивача з такої самої причини, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляд справи апеляційної скарги сплинув 27 лютого 2023 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, включаючи відповідача. Участь позивача в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою.

До того ж, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розгляти справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосереднньої явки до суду.

Отже, наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та ніким по справі не оспорюється, що 02 грудня 2020 року сторони уклали договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував своєї дружині (передав безоплатно у власність), а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами (надалі за текстом частка житлового будинку), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з житлового будинку зазначеного на плані літ. «А», загальною площею 332, 5 кв.м, житловою площею 79, 2 кв.м, комори літ. «Б», вольєру літ. «В», № 1-5 споруди, І замощення, які розташовані на земельній ділянці площею 0, 1000 га, яка знаходиться у приватній власності та 1/2 (одна друга) частка якої відчужується одночасно, кадастровий номер земельної ділянки :02:008:1615.

Зазначена частка житлового будинку належала позивачеві на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Таїровською селищною радою народних депутатів Овідіопольського району Одеської області 16 березня 2004 року, та зареєстрована в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації 16 березня 2004 року, реєстраційний номер 5103210.

Згідно пункту 10 укладеного між сторонами договору дарування від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджують, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, а також свідчать, що зміст цього договору ним нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний нами повністю.

02 грудня 2020 року сторони уклали ще один договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував своєї дружині (передав безоплатно у власність), а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:1615 (надалі за текстом частка земельної ділянки). Зазначена земельна ділянка має загальну площу 0, 1000 гектарів, частка якої відчужується за цим договором, в тому числі по угіддях: малоповерхова забудова 0, 0972 га, багатоповерхова забудова 0, 0028 га, частка якої відчужується одночасно. Цільове призначення земельної ділянки, частка якої відчужується для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначена земельна ділянка відчужується без зміни її цільового призначення. Категорія земель землі житлової та громадської забудови.

Зазначена частка земельної ділянки належала позивачеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії Р1 №480508, виданого Таїровською селищною радою народних депутатів Овідіопольського району Одеської області 18 квітня 2002 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №Р1 № 1745-18.

Згідно пункту 10 укладеного між сторонами договору дарування від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджують, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує інший правочин і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки, а також свідчать, що зміст цього договору ним нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний нами повністю.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу оспорювання позивачем вказаних договорів дарування як укладених ОСОБА_1 під впливом психотропних препаратів та речовин у стані, який не дозволяв йому керувати своїми діями та адекватно оцінювати ситуацію, а тому вони є недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеністю позивачем передбачених частиною першою статті 225 ЦК України підстав для визначення правочину недійсним за допомогою належних доказів такого свого стану, коли в момент укладення оспорюваних договорів він виявляв абсолютну неспроможність розуміння своїх дій та керування ними, а суд не вправі самостійно збирати докази та призначати проведення відповідної експертизи.

Такі висновки ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що на час укладення оспорюваних договорів через вживання певних речових начебто з лікувальною метою, які його змусили вживати дружина та інші особи, що мали великий вплив на дружину, він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, у зв`язку з чим просив визнати їх недійсним на підставі статті 225 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20), від 02 листопада 2021 року у справі № 369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21).

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

У справі, яка є предметом перегляду, суд встановив, що таких належних доказів свого стану, який унеможливив усвідомлення значення своїх дій та можливість керування ними, позивач не надав.

Про призначення медичної експертизи на предмет абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними позивач не клопотав.

Зазначаючи про свій намір клопотати про таку експертизу у позовні заяві, позивач протягом розгляду справи не заявив про таке.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах суд першої інстанції, суд, оцінивши надані сторонами докази та встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, безпідставними є доводи заявника про те що на момент укладення оспорюваних правочинів він не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними.

Колегія суддів не знаходить підстав для погодження доводів апеляційної скарги про неврахування судом доказів позивача, а зазначення про виключну доведеність такого стану позивача за допомогою експертного висновку, оскільки дійсно для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Установлено, що доказів, які б свідчили про те, що в момент вчинення спірного правочину ОСОБА_1 не міг розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними позивач не надав, клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи, незважаючи на заяву про свій намір у позовні заяві, не заявив.

Не клопоче про таке заявник і в апеляційній скарзі.

Заявляючи про не дослідження судом інших доводів позивача, заявник не посилається на те, якими доказами такі доводи підтверджуються і що саме судом не досліджено.

Саме лише посилання ОСОБА_1 на вживання ним певних речовин, які впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керування ними, без надання належних доказів, беззаперечно не свідчить про доведеність предмету доказування по справі.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду першої інстанцій щодо встановлених обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 30 травня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко