Справа №705/3456/21
2/705/487/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Моросліп А.Р.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Мазуренко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 , про визнання договору від 25.05.2018 недійсним та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Расторгуєв О.В. звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору від 25.05.2018 та поділ майна подружжя, в обґрунтування зазначивши наступне.

В період з 25.04.2015 по 04.09.2019 позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був розірваний у судовому порядку. Від цього шлюбу подружжя мало доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з матір`ю.

У період шлюбних відносин, а саме 13.09.2017 позивачем та відповідачем було набуте спільне майно, а саме придбано автомобіль марки Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак НОМЕР_3 .

Однак, 25 травня 2018 року відповідач, без згоди позивача, відчужив вказаний транспортний засіб на користь своєї матері ОСОБА_5 за договором.

Водночас, вказаний автомобіль весь час перебував і перебуває на момент підготовки та подачі цього позову у фактичному користування відповідача. Про факт відчуження відповідачем автомобіля позивач дізналася від свого представника. В свою чергу, 30.06.2021 представник позивача про вказаний факт дізнався в ході усної розмови після судового засідання у справі № 705/2801/21 провадження № 4с/705/27/21 від самого відповідача.

Правочин щодо відчуження автомобіля марки Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача, як другого співвласника, тому вважає, що така обставина є підставною для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майно, недійсним.

Щодо заявленої вимоги про розподіл спільного майна та визнання часток у ньому, зазначає про те, що необхідно застосувати визначений статтями 69, 70 СК України порядок поділу майна подружжя в рівних частках, тому виділення частки в розмірі 1/2 зі спільного майна (транспортного засобу Toyota Sequoia) на користь позивача є законним та справедливим.

Згідно звіту № 21/07/02 про оцінку транспортного засобу від 21.07.2021 вартість вказаного транспортного засобу становить 841 660,00 тобто 1/2 його вартості складає 420 830,00 грн.

Щодо усунення перешкод у користуванні спільним майно та визначення порядку користування спільним майном, вказує про те, що позивач є співвласником 1/2 частки спірного транспортного засобу, додатково беручи до уваги інтереси спільної дитини, стан її здоров`я та інші потреби, необхідні для нормального розвитку дитини, вважають за доцільне встановити порядок користування сторонами даним автомобілем.

Перебуваючи у шлюбі, відповідач не давав позивачу користуватися спірним автомобілем, тобто перешкоджав у здійсненні права володіння та користування майном. Після розірвання шлюбу відповідач своїми незаконними діями продовжує перешкоджати позивачу у здійсненні права володіння та користування майном, саме тому позивач і вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Просять визнати недійсним правочин від 25.05.2018 щодо відчуження ОСОБА_2 автомобіля Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 на користь ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 автомобіля Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter.

Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні транспортним засобом, а саме Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter.

Зобов`язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_4 дублікати ключів від автомобіля, будь-яких встановлених на автомобілі протиугінних систем та свідоцтво про реєстрацію автомобіля Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter.

Встановити наступний порядок користування автомобілем Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter:

- перший тиждень, починаючи з понеділка після вступу рішення в законну силу передати автомобіль у користування позивачу о 09.00 годині за адресою: АДРЕСА_1 , у технічно-справному стані;

- наступний тиждень за попереднім передати автомобіль у користування відповідачу о 09.00 годині за адресою: АДРЕСА_2 , у технічно-справному стані;

- в подальшому користуватися автомобілем почергово з передачею майна щотижня в понеділок о 09.00 годині за вказаними адресами відповідно.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

В ході розгляду справи від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, внаслідок зміни предмету позову, в зв`язку із остаточним визначенням складу учасників судового розгляду. Вказує, що позивач користуючись своїм правом, змінює предмет позову саме шляхом уточнення позовних вимог.

Просить суд визнати недійсним правочин від 25.05.2018 щодо відчуження ОСОБА_2 транспортного засобу Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 на користь ОСОБА_5 .

Визнати транспортний засіб Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter, об`єктом спільної сумісної власності членів колишнього подружжя колишньої дружини ОСОБА_4 та колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 420 830,00 грн., як грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter.

Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини транспортного засобу Toyota Sequoia, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак на момент подачі позову НОМЕР_2 , індивідуальний державний номерний знак Dexter.

Стягнути з ОСОБА_2 сплачений позивачем ОСОБА_4 судовий збір.

Від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на наступне.

Вважає, що у матеріалах позову відсутні докази стосовно того, що вказаний об`єкт майна є спільним майном подружжя. Так, він є інвалідом 2 групи, на момент придбання автомобіля у нього були відсутні джерела прибутку, у позивача також не було джерела надходження коштів. На той момент його мати ОСОБА_5 продала належний їй автомобіль Toyota Land Cruiser та купила автомобіль Toyota Sequoia НОМЕР_2 , який був фактично зареєстрований на нього, але придбаний на кошти передані його матір`ю.

У позовній заяві позивач зазначає, що 13.07.2017 набуто спільне майно подружжя. Яким чином відбувалося це набуття, тобто за рахунок яких коштів, чомусь позивач не зазначає, намагаючись діяти по принципу «взяти все та поділити», навіть не звертаючи уваги звідки воно взялося та за чий кошт.

Оскільки власником автомобіля є його рідна мати, він фактично може користуватися автомобілем у будь який необхідний час, що дуже сильно турбує позивача настільки, що позовна заява подана про скасування договору між ним та матір`ю, а сама мати ОСОБА_5 не зазначена ні третьою особою, ні відповідачем.

Виходячи із норм практики ВС суди повинні дослідити джерела надходження коштів на придбання спільного майна подружжя, а не діяти, як вказано у позові «взяти все та поділити». Яким чином можна ділити майно, якщо джерелом надходження були кошти, які не належали подружжю, а були передані його матір`ю від продажу належного їй автомобіля. З точки зору закону вказаний автомобіль був дарунком від матері, а тому не є спільним майном подружжя.

Крім того, зазначає, що позивач зловживає правами, а саме свідомо не зазначено стороною у позові ім`я його матері, яка є власником авто на цей момент. Хоча у заяві про забезпечення дані матері зазначені, тобто позивачу відомо хто є власником, але до суду в позовній заяві чомусь це не було зазначено.

У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача адвокат Расторгуєв О.В. в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги та обставини, викладені у позові. Зазначив про те, що було встановлено, що позивач та відповідач дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2015 по 04.09.2018. Спірний автомобіль був зареєстрований на відповідача 13.09.2017, що не заперечується і самим відповідачем. Підставою для оформлення спірного транспортного засобу був договір купівлі-продажу, тобто набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відбулося шляхом придбання за грошові кошти в розмірі 952 638,00 грн. При цьому, факт придбання спірного транспортного засобу не оспорюється ні відповідачем, ні третьою особою. В подальшому, так само у період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі, а саме 25.05.2018, відповідач здійснив відчуження транспортного засобу, яке за презумпцією спільності права власності подружжя за ст. 60 СК України було спільним сумісним майном, за договором купівлі-продажу без отримання належної письмової згоди від позивача на укладення вказаного договору, як договору стосовно цінного майна подружжя.

Відчуження права власності на спірний транспортний засіб відбулося аналогічно на підставі договору купівлі-продажу за грошові кошти в розмірі 974 057,20 грн. Сторонами у вказаному договорі виступили відповідач ОСОБА_2 в якості продавця та третя особа ОСОБА_5 . Зазначений факт також не оспорюється останніми та, крім цього, саме відповідачем до матеріалів справи приєднано в якості доказів відповідні листи від Територіального СЦ МВС № 7142, тому безспірним є факт, що спірний транспортний засіб придбавався та в подальшому відчужувався відповідачем у період його перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, а так само і те, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя.

Представник відповідача вважає, що доводи відповідача та третьої особи про те, що нібито спірний транспортний засіб було придбано за кошти третьої особи та формально було зареєстровано на відповідача, не витримують жодної критики, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних доводів та тверджень.

Щодо достовірності та неупередженості показів як відповідача, так і третьої особи, вказує на те, що останні є близькими родичами першої лінії споріднення, а саме сином та матір`ю, а відповідно наявні обґрунтовані сумніви у тому, що відповідач та третя особа надають правдиві покази, не перекручуючи при цьому факти в інтересах один одного. Крім того, вважає, що третя особа могла надати відповідачу нотаріальну довіреність на придбання спірного транспортного засобу, але ж уповноважила іншу особу на продаж її транспортного засобу. На його думку, обов`язок довести, що кошти на які був придбаний спірний транспортний засіб були коштами саме третьої особи, покладається саме на відповідача, що він не зробив.

За вказаних обставин просить суд позов задовольнити в повному обсязі, врахувавши заяву про уточнення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає, що посилання позивача та представника позивача на те, що договір про відчуження транспортного засобу на користь його матері має бути визнаним недійсним, не відповідає дійсності, оскільки при укладенні його були дотримані всі визначені вимоги закону. Покупець, його мати ОСОБА_5 не може бути визнаною недобросовісним покупцем, оскільки їй було достовірно відомо, що на той момент він з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбі, тому вона розуміла, що такий договір укладається зі згоди позивача. На його думку договір купівлі-продажу транспортного засобу є законним, а тому і вважає, що позов необґрунтований та безпідставний та просить суд відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача адвокат Єременко І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що згідно позову 25.05.2018 року відповідач нібито без згоди позивачки уклав договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, який був спільним майном подружжя, не отримавши при цьому її дозволу, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Як доказ того, що вказаний автомобіль був спільним майном подружжя, позивач вказує на те, що цей автомобіль був придбаний у період перебування їх у шлюбі, але доказів того, що подружжя мало кошти на придбання цього автомобіля та те, що кошти за який його було придбано були їх спільними, позивач не надає. Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя, може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в разі, якщо суд установить, що той з подружжя хто уклав такий договір та контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що контрагент знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і той з подружжя, що укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Враховуючи, що майно було відчужене матері колишнього чоловіка позивача, на думку позивача, покупцю заздалегідь було відомо, що таке майно є спільною сумісною власністю. Позивач, уточнивши позовні вимоги, вказує на те, що її довіритель діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду іншим особам, оскільки відчуження транспортного засобу відбулося з метою уникнення розподілу майна в судовому порядку але при цьому не зазначає підстави для визнання недійсності таких договорів та не вказує, які саме вимоги закону відповідачем та третьою особою були порушені. На її думку, позивач не надала жодного доказу про те, що кошти, витрачені на придбання автомобіля, належали їй та відповідачу, а її довіритель навпаки довів, що кошти, за які було придбано спірний транспортний засіб, належали особисто його матері, так як вона продала належний їй інший транспортний засіб, який був куплений у 2012 році нею та її чоловіком ОСОБА_7 . Вказане підтверджує той факт, що придбаний відповідачем автомобіль був куплений саме для матері та за кошти останньої. Взагалі для продажу належного третій особі транспортного засобу Тойота Ленд Крузер був залучений ОСОБА_8 , який займався перепродажем вживаних автомобілів і через декілька днів, після продажу ним цього автомобіля, були внесені відповідні дані про нового власника. За виручені кошти третя особа мала намір придбати новий автомобіль, для цього звернулася до сина за відповідною допомогою, вони знайшли автомобіль, який сподобався ОСОБА_5 , тому вони планували поїздку до м.Черкаси, але ОСОБА_5 захворіла, тому ОСОБА_2 поїхав сам оскільки боялися втратити можливість купити саме цей автомобіль. Придбаний автомобіль одразу був переданий для користування належному власнику ОСОБА_5 , але в зв`язку із родинними відносинами та браком часу переоформлення автомобіля відбулося через певний проміжок часу. Крім того, проти чого не заперечує і сама позивач, одружившись позивач та відповідач проживали у будинку ОСОБА_5 , фактично перебували на її утриманні, оскільки відповідач маючи інвалідність не міг заробляти кошти, тому займався тимчасовими заробітками, які міг виконати за станом здоров`я, а позивач не була працевлаштована, так як перебувала у декретній відпустці, тому саме мати відповідача ОСОБА_5 утримувала молоду сім`ю. Із позовних вимог достовірними є лише дати укладення та розірвання шлюбу, народження дитини. На її думку, позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Просить врахувати, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, поки ця презумпція не буде спростована. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається у разі коли він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили, а також в разі, коли має місце його нікчемність. У вказаному випадку нікчемним договір купівлі продажу транспортного засобу, укладений між відповідачем та третьою особою, нікчемним може бути визнаний у тому випадку, якби ОСОБА_5 не знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю, а тому необхідний дозвіл іншого із подружжя, лише в цьому випадку були підстави визнати її дії при укладенні договору недобросовісними. У вказаному випадку кошти, за які ОСОБА_2 придбав автомобіль, фактично є позикою, оскільки інших джерел доходу ні він, ні його дружина позивач по справі, не мали, то третя особа ОСОБА_5 є добросовісним набувачем. У вказаному випадку позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки такий варіант порушує права добросовісного набувача, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Також незалучення добросовісного набувача в якості відповідача, а її залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості в повному обсязі захищати свої права та інтереси, також говорить про неефективний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Мазуренко Ю.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила про те, що на момент звернення у 2021 році ОСОБА_4 з цим позовом до ОСОБА_2 , який вже не був юридичним власником спірного транспортного засобу з 2018 року, а її довіритель, яка офіційно саме з цього часу визначена власником спірного транспортного засобу, взагалі не була учасником справи, а тому і автомобіль не міг бути об`єктом спільної власності подружжя. У відповідності до матеріалів справи між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не існує спору і станом на листопад 2023 року ситуація не змінилася, навіть після залучення судом ОСОБА_5 в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача. Спочатку у позові ставились питання про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу від 25.05.2018 недійсним, поділ спільного майна та встановлення часток у ньому, усунення перешкод у користуванні спільним майном, встановлення порядку користування спільним майном транспортним засобом і на цьому етапі ОСОБА_5 була залучена судом до участі у відповідній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_2 . В послідуючому позовні вимоги були уточнені внаслідок зміни предмету позову та сформульовані так: визнати договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 25.05.2018 недійсним, визнати вказаний автомобіль об`єктом спільної сумісної власності, стягнути з відповідача на користь позивача грошових коштів, як компенсацію за 1/2 частину цього автомобіля та про припинення права власності позивача на спірний транспортний засіб. Відповідач в повному обсязі не визнає позовні вимоги, у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, а також наполягає на тому, що у разі задоволення позовних вимог будуть істотно порушені права третьої особи, яка є стороною оспорюваного правочину. Відповідачем зазначалося, що спірний автомобіль був придбаний за кошти його матері та саме для неї, подружжя відповідача та позивача таких коштів не мало і зазначені факти були підтверджені матеріалами справи. Автомобіль лише формально був зареєстрований на відповідача та в подальшому фактично переоформлений на належного його власника. Враховуючи позицію Верховного Суду щодо недійсності договору, укладеного одним із подружжя без згоди іншого, визначивши, що визнання недійсним договору про розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності контрагента. Однак таких обставин, на її думку, в ході розгляду вказаної справи встановлено не було, тому набувач майна ОСОБА_5 , будучи його фактичним власником, діяла добросовісно. Фактичний стан володіння необхідно відрізняти від права володіння, як правомочності власника майна (це право належить тільки власникові, тобто особі за чиї кошти придбавалось майно, тому фактичне володіння не створює режиму спільної власності і може бути правомірним або неправомірним. У зв`язку із зазначеним просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи та дослідивши письмові матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом достовірно встановлено про те, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 25 квітня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані реєстраційної служби Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис про шлюб № 167.

Вказаний шлюб було розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.08.2018 року, рішення оскаржено не було і набрало законної сили 04.09.2018.

Дійсно, в період перебування сторін у шлюбі, а саме 13.09.2017 року, відповідачем ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб Тoyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_5 , вартістю на момент реєстрації 952 638,00 грн., який в подальшому 25.05.2018 року був проданий відповідачем, що підтверджується відповіддю на запит від 10.08.2021 за № 31/23/42-632, наданою Територіальним сервісним центром МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області (філія ГСЦ МВС) Головний сервісний центр МВС.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя.

Відповідно до ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно, тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_5 02.10.2012 року було придбано транспортний засіб Toyota Land Cruiser 200, д.н.з. НОМЕР_6 . 19.09.2017 вказаний автомобіль власником було продано, та 25.05.2018 придбано транспортний засіб Toyota Sequoia, д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується інформаційною довідкою ТСЦ 7142 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області від 10.08.2021 за № 31/23/42-631.

Позивач ОСОБА_4 в серпні 2021 року звертається до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 25.05.2018, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_5 , яка саме з 25.05.2018 фактично є офіційним власником автомобіля, але при цьому, як учасник справи, остання позивачем не залучена. В подальшому за відповідною заявою представника позивача судом, в порядку ст. 53 ЦПК України, вирішено питання про залучення ОСОБА_5 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Аналогічні правові висновки викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 13.02.2018 у справі № 924/1180/6, від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 23.10.2019 у справі № 910/17416/18.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.

Згідно вимог ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміну неналежного відповідача здійснюють у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета й підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконують під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Суд враховує, що відповідно до правових позицій, викладених у постановах та узагальненнях Верховного Суду, при визначенні кола осіб, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними, судам слід враховувати, що предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, найчастіше сумісної. У разі відчуження такого майна одним із співвласників на порушення вимог ч. 1 ст. 385 ЦК, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України та у разі оспорення правочинів, за якими це майно придбано у сумісну власність, необхідно залучати до участі у справі інших співвласників, питання про права і обов`язки яких вирішуються у справі. При цьому за позовами про визнання правочину недійсним суди зобов`язані розглянути питання про залучення до процесу, насамперед, сторін правочину. При вирішенні справ необхідно вірно визначати склад осіб, які повинні брати участь, і у разі необхідності залучати осіб, що не були зазначені в позовних заявах, як відповідачів та третіх осіб на стороні відповідача. Суди мають більше уваги звертати на процесуальне становище осіб, які повинні брати участь у справі, не допускати участі фактичних відповідачів у процесі як третіх осіб.

Беручи до уваги той факт, що позивачем ОСОБА_4 при зверненні до суду з вказаним позовом, а також в подальшому представником позивача при уточненні позовних вимог наголошувалось саме на необхідності залучення ОСОБА_5 як третьої особи та не було залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача фактичного власника спірного транспортного засобу ОСОБА_5 , яка також є стороною оскаржуваного правочину, а також з урахуванням того, що під час судового розгляду позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що таке право власності ОСОБА_5 набула недобросовісно, суд вважає, що вказані обставині є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки в іншому випадку це призведе до порушення прав та законних інтересів діючого власника спірного транспортного засобу ОСОБА_5 як добросовісного набувача, який втрачає майно і буде змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Крім того, позивач зазначаючи у позові про порушення її прав щодо майна, а саме транспортного засобу, та посилаючись на те, що спірний транспортний засіб відповідачем був незаконно відчужений на користь третьої особи, що знову ж таки призвело до порушення її прав, як нібито співвласника майна подружжя, не ставить питання щодо витребування цього майна із незаконного чужого володіння третьої особи, на яку оформлено право власності на це майно та яка фактично тримає його у себе, а також не має договірних відносин з позивачем, що на думку суду є підставою вважати про неналежний спосіб захисту порушених прав ОСОБА_4 при зверненні до суду з цим позовом, що не призведе до відновлення порушеного права та також є підставою для відмови у його задоволенні.

Отже, судом враховується правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19), згідно якого визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Разом з цим, при вирішенні питання щодо належного способу захисту суд бере до уваги, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц.

Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Спосіб захисту це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов.

У справі, що розглядається, позивачем не ставиться питання щодо витребування майна, а саме транспортного засобу, що є першочерговим завданням для поновлення порушеного, на думку позивача, права спільної сумісної власності на оспорюване майно, оскільки у разі, якщо власник вважає, що його майно було незаконно передано у власність іншим особам, то головною метою стає саме повернення цього майна у власність позивача з метою забезпечення можливості подальшого його поділу згідно заявлених позовних вимог. Але ж позивач не заперечує проти того, щоб відповідач та третя особа, яка нині є власником спірного транспортного засобу, продовжували користуватися цим майном, тобто фактично є незрозумілим, в який спосіб має бути досягнута мета позивача при зверненні до суду з цим позовом щодо поділу майна, а отже в цій справі обраний позивачем спосіб захисту не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, який широко використовується в практиці ЄСПЛ, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача, про визнання договору від 25.05.2018 недійсним та поділ майна подружжя, слід відмовити з наведених вище підстав.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, то судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 16, 203, 204, 215, 316, 317, 321, 328, 368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_5 , про визнання договору від 25.05.2018 недійсним та поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 24.11.2023 року.

Суддя: Р. В. Піньковський