ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року

м. Черкаси

Справа № 707/2784/22
Провадження № 22-ц/821/1577/23
категорія: 301000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретарів: Мунтян К. С., Ярошенка Б. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 адвокатів - Горстки Ярослави Василівни та ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, у складі: головуючого судді Смоляра О. А.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2002 року він почав зустрічатись, а з грудня 2003 року вже проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, ОСОБА_2 , до липня 2020 року.

Зазначає, що 15.05.2004 їхні відносини були скріплені церковним шлюбом, про що мається свідоцтво про вінчання. Також, дана подія та святкування з друзями та рідними зафіксована на фото, які долучаються до позовної заяви. Після того, як він з ОСОБА_2 вступив в церковний шлюб, вони відправились у весільну подорож до АР Крим, про що маються фото.

На початку їхнього спільного життя, вони проживали в квартирі його бабусі, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що під час спільного проживання вони мали спільний побут, піклувались один про одного, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, яким розпоряджалась ОСОБА_2 .

В грудні 2003 року вони спільно придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка була оформлена на ОСОБА_2 , та в якій вони проводили ремонтні роботи, купували меблі, побутову техніку та проводили повне облаштування, а вже влітку 2004 року переїхали в неї жити, в цей же час, влітку 2004 року він продав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та за ці кошти продовжувався робитись ремонт та облаштування набутої квартири.

В 2009 році вони за спільні кошти придбали земельну ділянку в АДРЕСА_3 , яка зареєстрована за ОСОБА_2 , побудували на даній земельній ділянці будинок, який теж зареєстрували за ОСОБА_2 , в квітні 2013 року, переїхали родиною жити у вказаний будинок.

Зазначає, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_2 , основний вид діяльності «Роботи із завершення будівництва». ОСОБА_2 теж працювала, спочатку на ММ «Пекенджинг», потім AT «Райфайзенбанк Аваль», з лютого 2006 року почала працювати фінансовим директором на ТОВ «Черкасиміськбуд», де мала заробітну плату 7700 грн на місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась донька ОСОБА_4 .

З народження доньки, позивач занедбав власний бізнес, оскільки спільно з нянею піклувався і виховував доньку. ОСОБА_2 в цей час будувала свою кар`єру.

Вказує, що шлюб ОСОБА_1 уклаладений не був з причини відмови з його сторони від підписання шлюбної угоди.

Просив суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з грудня 2003 року по липень 2020 року;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки між сторонами не мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, враховуючи надані докази щодо набуття спірного майна відповідачем відсутні і підстави для визнання майна спільним сумісним майном, та його поділу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи незаконним та необґрунтованим рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року, представники ОСОБА_1 адвокати Горстка Я. В. та Коробкова Г. О. подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі: встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з грудня 2003 року по липень 2020 року;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку та будинок за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, суд прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є батьками відповідачки та самої ОСОБА_2 та інші письмові докази надані відповідачкою, проте взагалі проігнорував, не описав в рішенні докази позивача ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі наголошується, що 12.12.2003 відповідачка повернулась в Україну і вони з позивачем почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу до липня 2020 року. А вже через пів року їхні відносини були скріплені церковним шлюбом, крім того позивач був зареєстрований у спірній квартирі з 20.05.2005 по 10.08.2021 при цьому позивач не мав іншого місця проживання, що виключає можливість його проживання окремо.

Зазначено, що покази свідка ОСОБА_7 в рішенні викладені не повно. Окрім того, свідченням ряду свідків судом першої інстанції не було надано належної оцінки, зокрема свідченням: свідка ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Щодо показів свідків зі сторони відповідача, зазначає: свідок ОСОБА_11 стосунків родини не знає, оскільки надавав разові послуги з постачання будівельних матеріалів. Свідок ОСОБА_12 , з яким погоджували проект будинку, підтверджував факт того, що він разів 10 бачив позивача в будинку. Свідок ОСОБА_13 , на думку скаржника, надала недостовірні свідчення, оскільки позивач з відповідачкою та сім`я ОСОБА_14 спілкувались родинами. Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , батьки відповідачки, на думку скаржника, є зацікавленими особами у результаті справи, у зв`язку з чим сторона позивача просила суд врахувати дану обставину при ухваленні рішення, чого зроблено не було.

Крім того, судом взагалі не було описано та надано оцінки договору купівлі-продажу від 08.06.2004 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , кошти від реалізації якої, відповідно до показів позивача, були витрачені на ремонт та облаштування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказано, що піклування ОСОБА_15 донькою підтверджується і характеристикою на ОСОБА_4 з першої міської гімназії Черкаської міської ради Черкаської області.

Щодо факту зазначення відповідачкою у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, договору іпотеки, що вона не перебуває у шлюбі, то це відповідало дійсності, оскільки офіційно їх шлюб не був зареєстрований і відповідачка не могла надати іншу інформацію.

Суд першої інстанції також не врахував, що рішення про реєстрацію права власності спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , було 05.02.2004.

31.10.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу вважає необґрунтованою, а вимоги, що викладені в апеляційній скарзі такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначає, що матеріали справи не містять доказів спільного проживання позивача та відповідачки з грудня 2003 року по липень 2020 року, ведення ними спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків.

Наголошує, що позивач не міг пояснити з якого числа грудня місяця 2003 року вони проживали однією сім`єю, хоча це має значення, адже : вона повернулася в Україну лише 12.12.2003, 19.12.2003 її батько уклав додаткову угоду, якою було передбачено переведення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на відповідачку, а 31.12.2003 було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири, за яким відповідачка стала власником цієї квартири. При цьому відповідачкою надано суду вичерпні докази придбання квартири родиною відповідачки.

Щодо вінчання зазначає, зо позивачем не надано оригіналу документу про підтвердження вказаної обставини, документ належним чином не посвідчений.

Вказує, що додані фотографії можуть свідчити лише про періодичний спільний відпочинок сторін, а не про постійне спільне проживання і наявність в них спільних прав та обов`язків.

Зазначає, що більша частина показів свідків присвячена власній інтерпретації показів свідків з боку представників позивача.

Щодо ненадання належної оцінки показам ряду свідків, зазначає, що це твердження не відповідає дійсності, оскільки суд першої інстанції надав оцінку показам всіх свідків без виключень.

Вважає, що наведений в апеляційній скарзі переказ показів свідків зроблений шляхом виокремлення зручних фраз та пропуском решти фраз, які свідки проголошували в судовому засіданні насправді. Крім того, покази свідків за відсутності інших доказів не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу.

Також зазначає, що факт батьківства відповідачем жодного разу не заперечувався відповідачкою, проте виконання ним батьківських обов`язків стало предметом розгляду в окремих судових процесах про позбавлення батьківських прав, про що відомо позивачу.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01.07.2022 в справі № 707/1704/21 з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки. Рішення в частині стягнення аліментів набрало законної сили.

Зазначає, що позивач ніколи постійно не проживав з відповідачкою, крім того, факт реєстрації жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Вказує, що позивачем не було подано договір купівлі-продажу від 08.06.2004 квартири за адресою: АДРЕСА_1 у порядку передбаченому процесуальним законом.

Також позивач жодного доказу до позовної заяви щодо участі у будівництві чи придбанні майна не надав, обґрунтовуючи свої позовні вимоги лише фактами спільного проживання однією сім`єю.

Фактичні обставини справи

Згідно з копією рішення суду про розірвання шлюбу, з перекладом, паспортами громадянина Ізраїлю та громадянина України на ім`я відповідачки з відміткою про перетин державного кордону України 12.12.2003, ОСОБА_2 з постійного місця проживання, Ізраїль, після розірвання шлюбу повернулась в Україну 12.12.2003 (т. 1 а.с. 96-110).

Сторони визнають факт, та не заперечують, що проживали за адресою в квартирі якою володів позивач за адресою АДРЕСА_4 .

Відповідно договору продаж-купівлі квартири, який був укладений 06.11.2002 між ВАТ «Черкасицивільпроект» та ОСОБА_5 , батьком відповідачки, продавець продає квартиру за адресою АДРЕСА_2 , розташовану на 9 поверсі. Строк здачі в експлуатацію будинку в 1 кв. 2003 року. Покупець оплачує продавцю вартість квартири у 2 етапи: 1 етап в сумі 37000,00 грн в листопаді 2002 року, 2 етап в сумі 25000,00 грн до листопада 2003 року за умови щомісячної оплати (т.1 а.с. 111).

Відповідно п. 3.3. даного договору, нотаріальне оформлення права власності відбудеться після прийняття будинку в експлуатацію Державною комісією та затвердження рішенням міськвиконкому (т.1 а.с. 111).

Додатковою угодою № 1 до договору від 06.11.2002 на купівлю-продаж квартири по АДРЕСА_2 від 19 грудня 2003 року, на прохання покупця, батька відповідачки, оформлення права власності на кв. АДРЕСА_5 проведено на доньку покупця ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , 1975 року народження, паспорт НОМЕР_1 виданий 03.12.2002 в зв`язку з повернення дочки на постійне місце проживання (т.1 а.с. 112).

31.12.2003 укладено договір купівлі продажу квартири за АДРЕСА_5 між ВАТ «Черкасицивільпроект» та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 114-116).

11.11.2009, між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубаном С. С. за реєстровим номером № 524 (т. 1 а.с.147-151).

Відповідно до п. 5 даного договору вартість даної земельної ділянки складає 17100,00 грн (т. 1 а.с. 148).

Згідно п. 11 даного договору «покупець довела до відома продавця, а продавець взяла до уваги той факт, що покупець у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання земельної ділянки за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю земельної ділянки, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, відсутні» (т.1 а.с. 149).

За рік до купівлі даної земельної ділянки відповідачка уклала Кредитний договір № ML-F00/127/2008 від 27.08.2008 із ЗАТ «ОТП Банк» та взяла кредит у розмірі 20400,00 доларів США. В забезпечення даного зобов`язання відповідачка уклала з Банком договір іпотеки № PML- F00/127/2008 від 27.08.2008, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно даного договору, предмет іпотеки належить на праві власності ОСОБА_17 . Згідно ст. 5 договору іпотеки: е) відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь-якої його частини); h) зміст ст. ст. 3, 21, 65, 74 СК України від 10.01.2002 іпотекодавцю роз`яснено. Іпотекодавець не перебуває у фактичних сімейних відносинах (т. 1 а.с. 121-142).

Згідно копій договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 11.09.2009 та договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.09.2009, ОСОБА_5 , батько відповідачки, продав у м. Києві земельну ділянку та будинок, за адресою АДРЕСА_6 , які він успадкував, загальна вартість проданого ним майна склала 1600000 грн.

Відповідно до Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась донька ОСОБА_4 (т.1 а.с. 12).

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14.03.2011 за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний самочинно збудований житловий будинок в АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 185).

Згідно з відповіддю Управління з питань державної реєстрації від 13.09.2021 № 20297-01-10 на запит № 2/707/911/21 від 09.09.2021, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20.05.2005 по 10.08.2021 (т.1 а.с. 26).

Відповідно до довідки ОСББ «Беркут» про склад сім`ї від 01.03.2021, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживають за вказаною адресою 2 особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 204).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає вищевказаним вимогам.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, правомірною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Правило ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Сімейний Кодекс України не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року, справа № 201/4961/21, викладено висновок, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Згідно з ч. 1, ч. 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Презумпція спільності права власності в силу положень ст. 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Також Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/11673/20 дійшов висновку, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц дійшов висновку, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Звертаючись із цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 в період з грудня 2003 року по липень 2020 року, ОСОБА_1 надавав спільні фотографії із відпочинку за період 2004-2009 років, скріплення сторін церковним шлюбом, свідоцтво про народження спільної дитини, докази реєстрації у квартирі відповідачки, покази свідків та посилалася на те, що він з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні витрати та бюджет.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суди першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з грудня 2003 року по липень 2020 року на час придбання спірного майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Судом вірно встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_2 , була придбана за кошти батьків відповідачки. Так, відповідно Договору продаж-купівлі квартири, який був укладений 06.11.2002, між ВАТ «Черкасицивільпроект» та ОСОБА_5 , батьком відповідачки, продавець продає квартиру за адресою АДРЕСА_2 , розташовану на 9 поверсі. Строк здачі в експлуатацію будинку в 1 кв. 2003 року. Покупець оплачує продавцю вартість квартири у 2 етапи: 1 етап в сумі 37000,00 грн в листопаді 2002 року, 2 етап в сумі 25000,00 грн до листопада 2003 року за умови щомісячної оплати.

У подальшому Додатковою угодою № 1 до договору від 06.11.2002 на купівлю-продаж вказаної квартири від 19 грудня 2003 року, на прохання покупця оформлення права власності на кв. АДРЕСА_5 проведено на доньку покупця ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , 1975 року народження, паспорт НОМЕР_1 виданий 03.12.2002, тобто вказана квартира є особистою власністю відповідачки.

Спірну земельну ділянку відповідачка набула на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 11.11.2009, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Рубаном С. С. за реєстровим номером № 524.

Згідно пункту 5 даного договору вартість даної земельної ділянки складає 17100,00 грн, згідно п. 11 договору «покупець довела до відома продавця, а продавець взяла до уваги той факт, що покупець у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються нею на придбання земельної ділянки за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю земельної ділянки, у тому числі відповідно до статей 65,74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні».

При цьому, за рік до купівлі даної земельної ділянки відповідачка уклала Кредитний договір № ML-F00/127/2008 від 27.08.2008 з ЗАТ «ОТГГ Банк» та взяла кредит у розмірі 20400,00 доларів США. В забезпечення даного зобов`язання відповідачка уклала з Банком договір іпотеки № PML- F00/127/20O8 від 27.08.2008, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даного договору, предмет іпотеки належить на праві власності ОСОБА_2 . У відповідності до ст. 5 договору іпотеки: е) відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки (будь-якої його частини); h) зміст ст. ст. 3, 21, 65, 74 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 р. іпотекодавцю роз`яснено. Іпотекодавець не перебуває у фактичних сімейних відносинах.

На ряду з цим, відповідачкою доведено, що її батько ОСОБА_5 в період набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку та в подальшому будівницвті та оформленні права власності за відповідачкою на спірний будинок передавав відповідачці значну суму коштів, які отримав від продажу 11.09.2009 будинку та земельної ділянки які дісталися йому в спадщину.

Даний факт визнав ОСОБА_1 під час перегляду оскаржуваного рішення в суді апеляційної інстанції.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 14.03.2011, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний самочинно збудований житловий будинок в АДРЕСА_3 встановлено, що права інших осіб, у зв`язку з будівництвом будинку по АДРЕСА_3 порушені не були. Також встановлено, що будинок по АДРЕСА_7 збудовано саме позивачкою ОСОБА_2 .

При цьому позивач не надав доказів, з яких можливо було б встановити факт внесення ним певних коштів на придбання спірного майна чи придбання ним будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва, ремонту чи обслуговування, в тому числі факт внесення коштів від реалізації квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене свідчить, що спірне майно за відсутності доказів протилежного, є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що фото зі спільного відпочинку, вінчання, наявність спільної дитини та реєстрація в квартирі відповідачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Показання свідків, отримані під час судового розгляду, оцінені судом першої інстанції в порядку ст. 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо надання судом першої інстанції невірної оцінки показам свідків не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірну квартиру, будинок та земельну ділянку) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю позивача та відповідачки ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у спірний період у власність спірного майна під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовили у задоволенні позову.

Отже, посилання представників ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що позивач проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2003 року по липень 2020 року, вів з нею спільне господарство та брав спільну участь у придбанні й ремонті спірного майна не спростовують установлені судом обставини та зводяться лише до переоцінки доказів, оцінку яким вірно надав суд першої інстанції.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Доводи скаржника щодо неврахування практики Верховного Суду, у справах зі спорів, що виникають між особами, що проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі не заслуговують на увагу, адже висновки у наведених скаржником справах зроблені за інших фактичних обставин, які не є тотожними цій справі.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначено в апеляційній скарзі представниками позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 адвокатів - Горстки Ярослави Василівни та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко