ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/560/21 Номер провадження 22-ц/814/2730/23Головуючий у 1-й інстанції Гальченко О. О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Сальної Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом мотивуючи тим, що 12 червня 2009 року між ними з відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 542.

Вказувала, що від шлюбу мають двох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП та який потребує постійного стороннього догляду і доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2017 року шлюб між ними розірвано, після розірвання шлюбу залишено дітей проживати разом з нею та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь на утримання ОСОБА_3 аліменти в розмірі 5 000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття; стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 в сумі 2 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття; стягнуто аліменти на її утримання в сумі 3 500 грн щомісячно до досягнення трирічного віку ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на лікування ОСОБА_3 в сумі 43 643,50 грн щорічно, поки не буде знята інвалідність.

Крім того, після народження доньки ОСОБА_5 , 2016 року народження, гр. ОСОБА_2 переїхав проживати до своїх батьків, почав відвідувати гральні заклади, не приймає участі у вихованні та утриманні дітей.

У зв`язку з невиконанням рішення суду, нею було отримано виконавчі листи по вказаному рішенню суду, які подано до Полтавського РВДВС для примусового виконання. При цьому, ОСОБА_2 не сплатив кошти на утримання дітей у зв`язку з чим борг по сплаті аліментів на момент подачі позову, згідно довідок Полтавського РВ ДВС, складає більш півмільйона гривень.

Звертає увагу, що вихованням та утриманням займається вона без участі та підтримки з боку відповідача. Діти знаходяться на повному її утриманні. У свою чергу ОСОБА_2 протягом п`яти років ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє зацікавленості в їхньому житті.

Ураховуючи викладене, прохала позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

А також прохала вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей : сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Роз`яснено відповідачу, що згідно ч. 2 ст. 165 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку утримання дитини ( дітей ).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційну скаргу на вказане судове рішення подав ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначив що суд першої інстанції як на підставу позбавлення відповідача батьківських прав послався на існування заборгованості по сплаті аліментів, що є помилковим висновком, який не відповідає обставинам справи та не є підставою у розумінні ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Вказував, що матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність у нього винної поведінки щодо дітей, злісного ухилення від їх виховання та свідомого нехтування з його боку батьківськими обов`язками.

Зазначав, що з січня 2021 року ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, в результаті чого ним була подана до органу опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради заява про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у їх вихованні, однак позивачка продовжує чинити перешкоди у спілкування з дітьми.

Також звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок від 25 січня 2022 року Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтава ради про недоцільність позбавлення його батьківських прав.

Прохав задовольнити його апеляційну скаргу, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Мушук В.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року без змін.

В обґрунтування відзиву вказував, що факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків були встановлені під час розгляду справи та визнані ним у судовому засіданні.

Вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, ояснення сторін по справі, що з`явились, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони від зареєстрованого 12.06.2009 року шлюбу, який розірвано 14.12.2017 року заочним рішенням Полтавського райсуду Полтавської області, мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який є інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП та потребує стороннього догляду та дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яких залишено проживати разом із позивачкою. Цим же рішенням стягнуто : аліменти на користь позивачки на утримання дітей : на сина у сумі 5 000 грн., на дочку 2 000 грн. до досягнення ними повноліття; аліменти на її утримання до досягнення дочкою ОСОБА_9 3-річного віку та додаткові витрати на лікування сина у розмірі 43 643 грн. щорічно, доки не буде знято інвалідність ( а. с. 5 13 т. 1 ).

Відповідач офіційно не працює та ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, а кошти, які заробляє сезонними роботами витрачає на особисті потреби, гральні заклади і т.п. Позивачка не може працювати через необхідність постійного догляду і лікування за дитиною інвалідом, то відповідач ухиляється і від її утримання.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів станом на 01.12.2020 року ( з 14.12.2017 року ) були на її утримання становить 133 759,23 грн. ( а. с. 14 т. 1 ), на утримання сина - 190 0569,13 грн. ( а. с. 15 т. 1 ), на утримання дочки - 77 107,25 грн. ( а. с. 16 т. 1 ).

Позивачка через неправомірну поведінку відповідача неодноразово зверталася до органів поліції та прокуратури із заявами про вчинення кримінальних правопорушень протягом 2018 - 2019 років ( а. с. 19 23 т. 1 ). Внаслідок чого позивачка 12.02.2021 року зверталася до комісії з питань захисту прав дитини при РДА про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ( а. с. 88 т. 1 ), яка запропонувала ОСОБА_1 звернутися повторно із заявою до органу опіки та піклування Шевченківського райвиконкому про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Лише з 2019 року частково на погашення боргу відповідач сплачував аліменти ( а. с. 89 90 т. 1 ), а потім частково на погашення боргу по аліментам сплачувала мати відповідача - ОСОБА_10 , а не відповідач як батько ( а. с. 91 95 т. 1 ). Внаслідок чого, заборгованість станом на 01.04.2021 року на її утримання склала 140 058,17 грн. ( а. с. 96 т. 1 ), на утримання дочки 77 406,19 грн. ( а. с. 97 т. 1 ), на утримання сина інваліда - 202 358,07 грн. ( а. с. 98 т. 1 ).

Заборгованість відповідача станом на 15.06.2022 року по виконавчому провадженню в Північно-східному міжрегіональному управлінню міністерства юстиції м. Суми внаслідок арешту майна, належного ОСОБА_2 , відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» було передано позивачці в рахунок погашення заборгованості у сумі 109 550,00 грн. на утримання сина ОСОБА_7 ( а. с. 122 133 т. 2 ), а по іншим виконавчим провадженням заборгованість продовжує існувати по аліментам.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті додаткових витрат на лікування сина ОСОБА_7 , виданого Полтавським РВ ДВС 26.02.2021 року, протягом 2018- 2020 років ОСОБА_2 не сплачував кошти на лікування сина, хворого на ДЦП, у зв`язку із чим сума заборгованості зі сплати додаткових витрат на лікування станом на 26.02.2021 року складає 130 930,50 грн. (43 643,50 грн. х 3 роки).

Службою у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради надано висновок від 25.01.2022 року № 24 ( а. с. 74 76 т. 2 ) про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на підставі наявних у справі доказів, суд вважав, що позивачкою доведено ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків відповідачем, як батьком щодо своїх дітей.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження№ 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Колегія суддів вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про недоцільність взяття до уваги наданого Службою у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Надані позивачем до суду докази, на думку суду апеляційної інстанції, не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дітей.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як органу опіки і піклування №24 від 25 січня 2022 року про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батько ОСОБА_2 намагається підтримувати відносини та спілкуватися з дітьми. У березні 2021 року звернувся до служби у справах дітей Шевченківського району з заявою про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми та отримав рішення, яким встановлено графік зустрічей батька з дітьми.

Вказаним висновком встановлено, що недоцільно позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Колегія суддів зауважує, що факт стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утриманн дітей не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні виключні обставини, які б давали підстави для висновку про умисну винну поведінку відповідача та наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнена від сплати судового збору у відповідності до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»

Оскільки за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, судовий збір, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги у сумі 1488,60 грн, відшкодовується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Компенсувати ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

В.П. Пікуль