Справа № 306/724/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Джуги С.Д., Куштана Б.П.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпучанич Василь Петрович та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров Валентин Вікторович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Жиганською Н.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг

встановив:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем з 07.08.1999 перебувала в шлюбі, який рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14.11.2019 було розірвано.

Під час перебування у шлюбі вони збудували будинок по АДРЕСА_1 , який рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області було визнано спільною сумісною власністю подружжя та поділено між сторонами по 1/2.

Сторони, як співвласники житлового будинку, зобов`язані брати участь у витратах по утриманню і збереженню такого відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зокрема і у витратах по оплаті вартості житлово-комунальних послуг.

Однак, ОСОБА_1 не сплачує і не бажає відшкодовувати половину вартості комунальних послуг.

З врахуванням вищенаведеного та збільшення позовних вимог ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача, в порядку регресу, половину витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 22 250 грн та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8000 грн, судовий збір, сплачений за подання позову до суду.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату житлово-комунальних послуг в порядку регресу в розмір 20 600 грн.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 918,76 грн.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров В.В., подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 22 250,00 грн у відшкодування в порядку регресу половини вартості сплачених комунальних послуг та витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн. Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необхідність зменшення відшкодування половини понесених позивачкою витрат на оплату комунальних послуг по будинку до розміру 20 600,00 грн шляхом вирахування половини понесених відповідачем витрат (1 650,00 грн.) від суми позовних вимог (22 250,00 грн.).

У даній цивільній справі позивачка заявила позов про відшкодування в порядку регресу половини вартості сплачених нею послуг з розподілу (доставки) і постачання природного газу та з постачання електричної енергії за адресою Будинку. Відтак, предметом позову у цій справі є вимоги про відшкодування половини вартості комунальних послуг.

З урахуванням такої засади цивільного судочинства, суд першої інстанції повинен був розглянути дану справу і вирішити у ній спір лише стосовно заявлених позивачкою вимог про відшкодування половини вартості сплачених нею комунальних послуг.

Між тим, відповідач не заявляв у даній справі вимоги про відшкодування йому половини вартості сплачених ним будь яких витрат, зокрема і шляхом пред`явлення зустрічного позову. Натомість, з наданих відповідачем документів на суму 3 300,00 грн (рахунку-фактури від 30.06.2022 №1449 і акту наданих послуг від 11.08.2022 №527) слідує, що ці документи стосуються послуг інтернету і централізованої охорони.

Однак, такі послуги не відносяться ні до житлових послуг, ні до комунальних послуг, а тому питання стосовно оплати цих послуг відповідачем та подальшої компенсації половини їх вартості позивачкою не мають жодного відношення до заявлених позовних вимог у даній цивільній справі, а відтак, і до предмета спору у цій справі.

З огляду на це суд першої інстанції, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, не мав процесуально-правових підстав приймати до уваги як доводи відповідача про оплату ним послуг інтернету і централізованої охорони за адресою будинку, так і надані ним докази на підтвердження оплати цих послуг, а отже, і враховувати вартість таких послуг при вирішення спору у даній цивільній справі.

Більше того, поданий відповідачем вже згаданий акт наданих послуг від 11.08.2022 №527 не може вважатися належним і достатнім доказом здійснення оплати в сумі 2 100,00 грн за послуги централізованої охорони, оскільки такий акт є підтвердженням лише того, що такі послуги дійсно надані. У той же час, відповідач не надав суду жодного розрахункового документа про оплату вказаних послуг (чека, квитанції, платіжного доручення тощо). Відсутні жодні дані про оплату цих послуг також в самому акті від 11.08.2022 №52 про їх надання.

При цьому, вартість понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн підтверджена належними доказами (договором про надання правничої допомоги, описом наданих адвокатом послуг, банківською квитанцією про оплату цих послу і випискою по банківському рахунку адвоката), є обґрунтованою та пропорційною до предмета спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шпучанич В.П., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

Зазначає, що витрати, які за спожиті житлово-комунальні послуги, зокрема, газу та світла не можуть бути ним компенсовані, так як такі не стосуються утримання майна у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Вказує, що він у будинку не проживає понад три роки і не користається вказаними послугами. Належність особі права власності не перебуває у причинному зв`язку з обсягом спожитих житлово-комунальних послуг у зазначений період на підставі виставлених ПАТ «Закарпатгаз», ТОВ «Закарпатгаззбут» та ТОВ «Закарпаттяенергозбут» рахунків. Надані позивачкою квитанції по оплаті таких послуг не можуть слугувати належними доказами, які б підтверджували факт споживання електроенергії та газу для утримання будинку, а не для власних потреб.

Відповідно до ст. 544 ЦК України, Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта етапі 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, по кожен із споживачів зобов`язаний брати участь у витратах щодо оплати житлово-комунальних послуг, якими він фактично користується, а споживач, який виконав солідарний обов`язок щодо плати заборгованості за житлово-комунальні послуги має право вимагати від іншого споживача їх відшкодування. Вказане узгоджується з приписами частин третьої та четвертої статті 156 ЖК УРСР, за змістом яких повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту, а припинення сімейних відносин власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У справі що розглядається необхідним є встановлення осіб які користуються житлово-комунальними послугами. Пред`явлення позову до власника майна за компенсацію витрати по сплаті ЖКЛ якими він не користується і які не входять до складу утримання майна про що заявлено позов тягне за собою відмову у задоволенні позову.

Згідно зі статтею 13, пунктом 1 частини першої статті 20 вказаного Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У даній справі позивачкою не надано доказів що вона являється боржником по сплаті витрат. Договори з комунальними установами укладено саме відповідачем. Всі рахунки на оплату послуг виставлено на відповідача. Отже, позовні вимоги носять формальний характер, а зміст витрат, які стосуються утримання майна не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов дійшов помилково висновку про наявність підстав для задоволення позову при тому застосував у спірних правовідносинах норми матеріального права, а саме, норми ст. 1З, 19 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" ст. 544 ЦК України, які не підлягають застосуванню, оскільки, витрати за спожиті житлового комунальні послуги не є витратами па утримання майна у розумінні ст. 360 ЦК України на підставі яких позивачка звернулася до суду. Також судом не враховано і не оцінено ту обставину, що відповідач у будинку за період з 2021-2022 роки не проживає, комунальними послугами не користується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить сторонам по 1/2 частці кожному (рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14.11.2019 року (справа №306/1298/19), а тому, відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом солідарно.

Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", до таких послуг належать комунальні послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів, а також послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 року, справа № 521/3743/17-ц, провадження № 61-26462св18.

Наявними в матеріалах справи квитанціями стверджується, що ОСОБА_2 у період з січня 2022 року по вересень 2022 року сплатила 44 500,04 грн за спожитий природний газ та за використану електроенергію.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання будинку, прийшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення таких витрат.

Однак, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Так, судом враховано понесені відповідачем витрати на утримання будинку в розмірі 3 300 грн, щодо сплати за послуги інтернету та охорони будинку.

Стаття 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» містить визначення таких послуги.

Так, цією нормою закону передбачено, що житлова послуга - це послуга з управління багатоквартирним будинком, а комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Предметом позову у цій справі є відшкодування в порядку регресу половини вартості сплачених нею послуг з розподілу (доставки) і постачання природного газу та з постачання електричної енергії (комунальних послуг).

Послуг інтернету і централізованої охорони не відносяться ні до житлових послуг, ні до комунальних послуг.

Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що одним з основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 не було заявлено зустрічного позову про відшкодування йому половини вартості сплачених ним будь яких витрат, пов`язаних з утриманням будинку.

З огляду на це суд першої інстанції, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, не мав процесуально-правових підстав приймати до уваги доводи відповідача про оплату ним послуг інтернету і централізованої охорони і враховувати вартість таких послуг при вирішення спору.

Зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, а тому позов слід задовольнити у цілому, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є підставними та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

ОСОБА_2 за подання позовної заяви сплачено 992,40 грн та за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1 487,60 гривень, а.с. 5, 112.

Оскільки апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково, то зазначена сума судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити, тоді як апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції у зв`язку з цим змінити в частині стягнення половини вартості сплачених комунальних послуг.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гончаров Валентин Вікторович, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шпучанич Василь Петрович, залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2022 року змінити.

Збільшений розмір позовних вимог задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , який фактично проживає в АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 суму у розмірі 22 250,00 гривень у відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, суму у розмірі 992,40 гривні та 1 488,75 гривень судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, а також суму у розмірі 4000,00 гривень витрат за надання професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 30 травня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді :