Справа № 544/2612/23
У Х В А Л А

іменем України

27 листопада 2023 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н. В.,

за участю секретаря Киричевської В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пирятин подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Райда О. С. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку. В обґрунтування клопотання вказує, що в нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 66974560 по примусовому виконанню виконавчого напису № 20280, виданого 10.11.2017 приватним нотаріусом Швецем Р. О., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ КБ «Приват Банк» у сумі 22600,91 доларів США. 28 вересня 2021 року було відкрито дане виконавче провадження. Внаслідок проведення виконавчих дій було з`ясовано, що боржник, окрім будівлі, яка була продана на прилюдних торгах і за рахунок якої було частково погашено заборгованість, являється власником земельної ділянки з кадастровим номером :50:014:0083, розміром 0,0726 га. Однак вказане право власності не зареєстровано за боржником у встановленому законом порядку. 28 вересня 2023 року на вказану земельну ділянку було накладено арешт та описано. Приватний виконавець не має повноважень щодо зобов`язання боржника вжити заходів для реєстрації свого права власності, що унеможливлює виконання рішення суду шляхом реалізації майна та погашення заборгованості за виконавчим документом. Враховуючи вищевикладене, приватний виконавець просить звернути стягнення на земельну ділянку з кадастровим номером :50:014:0083, розміром 0,0726 га, що належить боржнику ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по виконавчому провадженню № 66974560.

У судове засідання приватний виконавець Райда О. С. не з`явився з невідомих для суду причин, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Суд, розглянувши подання, оцінивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що на підставі заяви про відкриття виконавчого провадження від 08 вересня 2021 року приватним виконавцем Райдою О. С. 28 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження № 66974560 по примусовому виконанню виконавчого напису № 20280, виданого 10.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кридитним договором в сумі 22600,61 доларів США, що за курсом 26,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14 вересня 2017 року складає 589205,72 грн (а.с. 3, 18-19).

Відповідно до постанови приватного виконавця Райди О. С. від 17 лютого 2022 року в рамках виконавчого провадження № 66974560 було описано та накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 23,3 кв.м., який належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 39-40).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно щодо суб`єкта №342728188 від 14 серпня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться в іпотеці на підставі Договору іпотеки ВКВ 426587, 426588 від 05 грудня 2007 року, іпотекодержателем виступає АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також на який накладено арешт постановою державного виконавця від 05 вересня 2019 року та постановою приватного виконавця від 29 вересня 2021 року (а.с. 5-6).

Відповідно до Акту про проведені електронні торги від 21 вересня 2023 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , був переданий на реалізацію в ході електронних торгів та був придбаний за 281260грн ОСОБА_2 . Вказаний акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно (а.с. 33).

Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04 жовтня 2023 року, земельна ділянка з кадастровим номером :50:014:0083, розміром 0,0726 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 з приміткою що інформація про власника (землекористувачів) є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 4).

Вказана земельна ділянка за ОСОБА_1 не зареєстрована у встановленому законом порядку (а.с. 5-6).

Відповідно до постанови приватного виконавця Райди О. С. від 03 жовтня 2023 року було описано та накладено арешт на земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером :50:014:0083, розміром 0,0726 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірку, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстроване в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність державної реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване в установленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано в установленому законом порядку.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року по справі № 947/22930/19 провадження № 61-9215св20.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У такому випадку приватному виконавцю потрібно надати докази, які підтверджують, що боржник ОСОБА_1 фактично є володільцем майна та користується ним.

Однак, суду таких доказів надано не було, що взагалі не може свідчити про те, що боржник ОСОБА_1 фактично володіє та користується майном, а саме земельною ділянкою з кадастровим номером :50:014:0083, розміром 0,0726 га.

Натомість суд зазначає, що житловий будинок, який розміщується на земельній ділянці з кадастровим номером :50:014:0083, за адресою: АДРЕСА_1 , проданий відповідно до Акту про проведені електронні торги від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_2 , що виключає фактичне володіння вказаною земельною ділянкою ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі, якщо відчужувану (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна, який на ній розміщено» запроваджує обов`язковість одночасного оформлення прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на ній, а також зворотній порядок одночасного переходу прав на нерухомість в процесі переходу прав на земельну ділянку, на якій розташовано відповідне нерухоме майно.

Цим Законом частину першу статті 377 ЦК України викладено у наступній редакції: «До особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи вищевикладені норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що заява приватного виконавця Райди О.С. є необгрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 81, 258-261, 440 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О. С. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, передбаченому ЦПК України, протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н. В. Нагорна