ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2023 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою, обґрунтовуючи її тим, що він уклав шлюб із ОСОБА_2 та вони мають спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак ОСОБА_2 шляхом обману виїхала сама та вивезла сина за місцем проживання своєї матері, у м. Краматорськ Донецької області, повідомивши, що вони з сином залишаться там проживати та не збираються повертатися до м. Києва. Також заявник зазначає, що ОСОБА_2 звернулась до Краматорського міського суду Донецької області про розірвання між ними шлюбу.

Після цього він почав помічати на тілі у їх дитини тілесні пошкодження, що викликало у нього тривогу та занепокоєння, а заінтересована особа не змогла надати з цього приводу нормальних пояснень. Також ОСОБА_2 чинить перешкоди у їх спілкування з сином, ображає його, принижує в очах дитини ОСОБА_1 , відмовляється приймати матеріальне забезпечення від заявника для дитини, чинить психологічний тиск на дитину, не забезпечує її належного розвитку та утримання: син пропускає заняття у школі, не має засобів для дистанційного навчання та постійно хворіє, має проблеми з памятью. Також його занепокоєння викликає фати залишення ОСОБА_2 малолітньої дитини самою замкненою у квартирі.

Просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців з забороною щодо проживання, перебування разом із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; наближення ближче ніж на 250 метрів до місця фактичного проживання/ перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; спілкування в провокуючій, принизливій та погрозливій формі з ОСОБА_4 ; вести листування, телефонні переговори, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2023 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити в повному обсязі його заяву про видачу обмежуваного припису щодо ОСОБА_2 .. В обґрунтування посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права; не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Наголошує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції головуючий суддя не давала їм можливості з представником висловитись та довести свою позицію, а отже повноцінно брати участь у розгляді справи, що викликає сумніви у її неупередженості.

Зазначає, що заявником належними та допустимими доказами підтверджено факт вчинення щодо нього та його дитини економічного, психологічного та домашнього насильства з боку ОСОБА_2 та можливість настання для нього та дитини у майбутньому негативних наслідків у зв`язку із відмовою у застосуванні обмежувального припису. Зокрема посилається на довідки із соціальних органів м. Києва, довідки зі школи, роздруківки та скірн-шоти переписки сторін в телефонному режимі, фрагменти аудіо та відеозаписів розмов з дитиною та її матір`ю, висновки психолога, його зверненнями до правоохоронних органів, які належним чином судом першої інстанції не було досліджено. При цьому наголошує, що важливими є відомості викладені в цих документах, а не порядок їх отримання .

Не погоджується, із твердженням суду щодо того, що дитина залишилась проживати разом із матір`ю, оскільки остання її викрала та чинить перешкоди у їх спілкуванні з батьком, шляхом погроз і образ в його бік. Також вважає, що сам факт наявності спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не спростовує факту скоєння заінтересованою особою щодо нього та його дитини насильницьких дій. Зазначає, що скрін-шоти СМС повідомлень та аудіо записів наданих ним суду свідчать про цькування дитини матір`ю за її спроби спілкування з батьком та побажання отримання подарунків, одягу або грошей, а також приниження батька в очах дитини та спонукання до його ненависті. Наголошує, що висновки суду щодо лексика і характеру розмови дитини з батьком які містяться на цих записах, ґрунтуються на припущеннях, оскільки такі висновки може зробити лише профільний фахівець.

В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції, з`явилися ОСОБА_1 та його представник-адвокат Нижник А.А..

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у шлюбі . Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В провадженні Краматорського міського суду Донецької області перебуває цивільна №234/8563/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Також в Краматорському міському суді Донецької області перебуває цивільна справа № 234/11607/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 з аналогічними позовними вимогами.

Надані під час розгляду справи пояснення заявника, досліджені під час судового розгляду письмові докази, електронні докази звуко- і відео- запису свідчать про те, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 тривалий час існує конфлікт з приводу їх подружнього життя, існує спір з приводу місця проживання їх сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 щодо видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено вчинення у відношенні нього та його сина фактів будь-якого насильства в розумінні Закону України «Про протидію і запобігання домашньому насильству».

Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального та процесуального права.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

У той же час згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 зазначав, що він звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами про вчинення щодо дитини домашнього насилля.

Однак із наявних матеріалах справи документів вбачається лише сам факт звернення заявника до різних органів, що свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованими особами, але не підтверджує факт того, щоОСОБА_2 вчиняє щодо дитини домашнє психологічне або фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Доводи заявника та надані до матеріалів справи скріншоти смс переписки не можуть бути належним доказам вчинення проти заявника та неповнолітнього сина ОСОБА_6 насильницьких дій психологічного характеру, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, не можливо встановити, коли і ким вони були написані, крім того зазначені паперові копії електронних доказів не були завірені стороною належним чином.

Також правомірно не прийнято судом першої інстанції як доказ показання свідків надані заявницею, оскільки вони подані із недотриманням норм процесуального права (ст.90-94 ЦПК України)

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду з приводу подання ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції нових доказів листа Національної поліції України від 11.05.2023 року, листа Служби безпеки України, висновку Поліції Ізраїлю та медичного висновку зазначає наступне.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі №264/949/19, від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17, від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 та від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що в апеляційній скарзі не міститься посилань на нові обставини, що підлягають встановленню, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, а також не наведені виняткові обставини, які об`єктивно не залежали від позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для прийняття до уваги та надання відповідної оцінки таким новим доказам.

Оскільки ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного насильства щодо нього та його дитини у розумінні Закону, а судом першої інстанції не встановлено випадків будь-якого насильства, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Заявник просив видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 місяців з забороною щодо проживання, перебування разом із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; наближення ближче ніж на 250 метрів до місця фактичного проживання/ перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; спілкування в провокуючій, принизливій та погрозливій формі з ОСОБА_4 ; вести листування, телефонні переговори, або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заявник зазначає, що місце знаходження ОСОБА_2 та сина ОСОБА_6 не відоме, вона переховує від нього дитину.

За таких обставин фактично має місце вирішення питання про відібрання дитини від матері, що не охоплюється обмежувальним приписом, а вирішується в іншому порядку.

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про видачу припису щодо ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Судді: