Справа № 216/5581/14-ц
провадження 2/216/4/23
РІШЕННЯ

іменем України

19 травня 2023 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Гулковського О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача, адвоката Пантелєєва О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №4, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Державної міграційної служби про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням,

встановив:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 із залученням до участі у справі третьої особи - Державної міграційної служби України про виселення, в якому просила виселити ОСОБА_5 та членів його сім`ї з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі ухвали суду від 01.08.2014 провадження у вищезазначеній цивільній справі - зупинено до розгляду по суті цивільной справи №216/5506/14-ц за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_5 до Дніпропетровської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Центрально-Міського ВДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», ОСОБА_6 , про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, скасування акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування реституції.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Мірошніченко Я.В. №247 від 23.09.2016, цивільну справу №216/5581/14-ц за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Державна міграційна служба України Головне управління в Дніпропетровській області про виселення, відповідно до п. 2.3.52 «Положення про автоматизовану систему документообігу суду», шляхом повторного перерозподілу, було передано судді Онопченко Ю.В. та ухвалою суду від 23.09.2019 прийнято до провадження.

06 грудня 2018 року винесено розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, в зв`язку з припиненням у судді Онопченка Ю.В. повноважень судді з 07.11.2018. Відповідно до протоколу від 06 грудня 2018 року цивільну справі №216/5581/14-ц було розподілено судді Кузнецову Роману Олександровичу.

На підставі ухвали суду від 25.05.2022 змінено прізвище позивача ОСОБА_4 , із ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: Державна міграційна служба України Головне управління в Дніпропетровській області про виселення та призначено підготовче судове засідання у справі.

14 березня 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 квітня 2014 року позивачем з прилюдних торгів було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше належав ОСОБА_5 . На підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, позивачу було видано Свідоцтво на право власності на даний житловий будинок. Також позивачем було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, проте, у даному житловому приміщенні, зареєстрована та залишилась проживати його дружина ОСОБА_3 , яка до теперішнього часу не збирається виселятись зі спірного житлового приміщення у добровільному порядку. Проживання відповідача у спірному житловому будинку створює для позивача обґрунтовані перешкоди, а також позбавляє права вільного розпорядження своєю власністю, що передбачено у ст. 41 Конституції України. Оскільки, відповідач без відповідних правових підстав проживає у житловому будинку позивача, остання просить усунити їй перешкоди у користуванні житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком та виселити її.

Одночасно з цим, представник відповідача, адвокат Пантелєєв О.В., звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Державної міграційної служби про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за заявою ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_3 була знята з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 з 2 лютого 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 03.02.2023. За таких обставин вбачається, що ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що на розгляді в суді перебуває справа за її позовом про виселення ОСОБА_3 зі спірного будинку, в теперішній час про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, фактично замінила собою суд, не чекаючи рішення суду подала до відділу міграційної служби заяву про зняття особи з реєстраційного обліку, що є протиправним. Як на підставу задоволення позовних вимог первісним позивач посилається на те, що нею на прилюдних торгах було придбано будинок за адресою АДРЕСА_1 , вона є власником даного будинку, тому просить виселити відповідача з даного будинку, не надаючи відповідачу за первісним позовом в користування іншого житлового приміщення. Дані прилюдні торги були вчинені на підставі заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05.06.2012, яким було звернено стягнення на цей будинок в рахунок погашення заборгованості третьої, сторонньої особи ОСОБА_6 перед іншою третьою, сторонньою особою - ПАТ «Терра Банк» в сумі 75363 грн. В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2014р. дане заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції було скасовано, отже взагалі зникла підстава для проведення прилюдних торгів. Спірний будинок є єдиним житлом відповідача. Даний будинок не придбавався за рахунок кредитних коштів, а ОСОБА_5 надав його в іпотеку з метою забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов`язань за кредитним договором. Позивачем не надано в користування відповідачу іншого житлового приміщення. Позивач за первісним позовом, як новий власник, що придбав спірне житло на неправомірних підставах, що оскаржується ОСОБА_3 в окремому порядку (справа №216/5506/14-ц перебуває на розгляді Верховного суду), не може користуватися його тимчасовою окупованою власністю, оскільки попередні власники, а саме, відповідач за первісним позовом по справі, яка протиправно втратила право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Враховуючи наведене просить визнати ОСОБА_3 такою, що має право користуватися спірним житловим приміщенням.

Під час розгляду справи представник позивача наполягала на задоволенні первісного позову, у задоволенні зустрічного просила відмовити, у зв`язку з цого необґрунтованістю.

Представник відповідача наполягав на задоволенні зустрічного позову, у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 просив відмовити.

Суд, вислухавши доводи та аргументи учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі свідоцтва, серія та номер: 368, виданого 25.04.2014 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжком Д.В. є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва (а.с. 11).

Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом від 25.05.2014 (а.с. 10).

У свідоцтві від 25.04.2014, зокрема зазначено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було придбано позивачем за 66000,00 грн. та раніше належало ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-866, зареєстрованого у Криворізькому БТІ 22.03.2005.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04.09.2017.

Проте, у спірному домоволодінні залишилась проживати та була зареєстрована дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , відповідач по справі.

З витягу з реєстру територіальної громади №2023/000891945 від 03.02.2023, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 з 02.02.2023 знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 145).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

З врахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що проживання у спірному житлову приміщенні відповідача ОСОБА_3 за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє позивача ОСОБА_2 права вільного користування та розпорядження своїм майном. Так як відповідач порушує права позивача, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком, шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 , підлягають задоволенню.

Поряд з цим, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком задоволенню не підлягають, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 була знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, у задоволенні зустрічного позову також слід відмовити, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Так, представник відповідача посилається на те, що ОСОБА_3 протиправно було знято з реєстраційного обліку за спірною адресою на підставі заяви ОСОБА_2 , оскільки остання приховала факт перебування у провадженні суду даної справи.

Проте, суд не погоджується з такою позицією представника відповідача, оскільки з 05.01.2023 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», якою було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання. Як зазначено у п. 50 указаного Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Як вбачається з матеріалів справи єдиним власником спірного житла (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) є позивач ОСОБА_2 , тому дії останньої із зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстраційного обліку не є протиправними та цілком відповідають закону.

Також, представник відповідача вказує, що спірний будинок є єдиним житлом відповідача, тому в силу вимог ст. 109 ЖК України, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення не допускається. Крім цього, зазначає, що позивач за первісним позовом, як новий власник, що придбав спірне житло на неправомірних підставах, що оскаржується ОСОБА_3 в окремому порядку (справа №216/5506/14-ц перебуває на розгляді Верховного суду).

Проте, суд також не погоджується з такою позицією представника відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 придбала спірний житловий будинок у зв`язку із зверненням стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, шляхом продажу з прилюдних торгів, тому відповідач ОСОБА_3 не має права на інше житлове приміщення у разі виселення та повинна добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги (якщо керуватися ч. 2 ст. 109 ЖК України).

Разом з цим, у даному випадку доречно звернутись до висновку, щодо застосування відповідних норм права, викладеного в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), в якій Верховний Суд, розглядаючи справу за позовом особи до інших осіб про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення зазначив: «з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20)».

Таким чином, порушенні права позивача ОСОБА_2 підлягають судовому захисту із застосуванням до спірних правовідносин положень ст. 391 ЦК України та положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення.

При цьому, на переконання суду, наявність у провадженні Верховного суду цивільної справи №216/5506/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Центрально-Міського ВДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», ОСОБА_6 про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, скасування акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування реституції, не є підставою для надання права ОСОБА_3 користуватися спірним житловим приміщенням, а також не позбавляє можливості виселити з такого приміщення останню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки первісна позовна заява підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у справі, у вигляді судового збору, в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Державної міграційної служби про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, у вигляді судового збору, в розмірі 243,60 грн (двісті сорок три гривні 60 копійок)

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: не відомо, місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- третя особа: Центрально-Міський відділ у місті Кривому Розі Державної міграційної служби, код ЄРДПОУ: не відомо, місцезнаходження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Олександра Поля, 12.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ