Номер провадження: 22-ц/813/2113/23
Справа № 509/822/21
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

19 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, який був уточнений 07 липня 2021 року адвокатом Бєлосевичем Олегом Богдановичем в інтересах позивача ОСОБА_1 , у якому представник позивача просив суд;

визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м об`єктом спільної сумісної власності подружжя її та відповідача,

визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частці за кожним на вищевказану квартиру,

стягнути з відповідача на свою користь суму понесених судових витрат, мотивуючи це придбанням спірної квартири 20 жовтня 2015 року в період шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, хоча реєстрація спірної квартири була проведена на ім`я відповідача, шлюб з яким був розірваний рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2018 року.

28 травня 2021 року відповідач ОСОБА_3 надав суду відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав повністю, вказуючи, що спірна квартира хоча і була придбана в період шлюбу сторін, шляхом укладання між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» договору купівлі-продажу майнових прав №Р288 від 20.12.2013, однак за особисті кошти відповідача, які він, в силу фінансової неспроможності молодої сім`ї, особисто, в період з жовтня по грудень 2013 року отримував, шляхом грошових переказів через різні фінансові установи від своїх родичів тітки ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_5 , які є громадянами РФ, де постійно проживають, які за вказаний період безготівково перерахували через банки ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 46 030 дол. США (еквівалент 367 917,79 грн) та у грудні 2013 року отримав особисто готівкою від чоловіка своєї тітки ОСОБА_5 , під час його перебування в м. Одесі грошову суму в розмірі 3 000 дол. США та 2 000 Євро, посилаючись на документальні докази (квитанції) АТ КБ «Приват Банк», АТ «Фінростбанк», АТ «Банк «Восток» та через системи міжнародних переказів «PrivatMoneyRU», «Аверс» та «Золотая Корона». Також, представник відповідача наполягав, що вищевказаних коштів, отриманих відповідачем від своїх родичів вистачило не тільки на придбання спірної квартири за вищевказаною адресою, але й для здійснення ремонту у вказаній квартирі для її подальшого проживання, посилаючись при цьому на письмову розписку позивачки від 18 грудня 2013 року, в якій вона особисто, діючи добровільно, перебуваючи у здоровому умі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки даної розписки, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного та сімейного законодавства, без будь-якого примусу, фізичного чи психічного насилля, або будь-яких погроз заявила, що майно (квартира), придбана її чоловіком за час їхнього шлюбу за кошти, належні особисто чоловікові, що підтверджується грошовими переказами його родичів з РФ по батьківській лінії та розуміючи, що вказане майно не є спільно набутим майном подружжя і буде використовуватися сім`єю, а також підтвердила у розписці, що її чоловік може розпоряджатися даним майном (квартирою) без її відома (згоди), так як воно не є спільно набутим майном і не придбавалося за спільні кошти подружжя.

Крім цього, спільний загальний бюджет сім`ї сторін з 2009 року по 2013 рік складав 132 891,72 грн, яких вочевидь не вистачало б на придбання спірної квартири, вартість якої згідно п. п. 5.1,5.2 договору купівлі-продажу майнових прав №Р288 від 20.12.2013, укладеного між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» становила 396 600 грн, що станом на 20 грудня 2013 року за офіційним курсом НБУ (7,993 грн за 1 дол. США) було еквівалентно 49 618,42 дол. США, які були сплачені особисто відповідачем на рахунок ТОВ «Руніком Стройінвест» трьома квитанціями від 20.12.2013, 24.12.2013 та 26.12.2103, копії яких були ним надані до письмового відзиву на позов, а також, просив суд, застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності для позовних вимог про поділ майна подружжя, пропущений позивачкою з неповажних причин з посиланням на постанову Верховного Суду №357/14932/18 від 18 листопада 2020 року, в якій ВС дійшов висновків, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду), за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності, звернувши увагу на правові наслідки наявності або відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям.

07 липня 2021 року адвокат Бєлосевич Олег Богданович в інтересах позивача ОСОБА_1 надав суду відповідь на відзив на позов, у якої просив суд позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що сторони у справі перебували в шлюбі з 19 червня 2009 року, у якому в них народилась дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року шлюб розірваний, рішення суду набрало законної сили 20 лютого 2018 року. Під час шлюбу, 20 грудня 2013 року, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №Р288 на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 396 600 грн. 20 жовтня 2015 року відповідач оформив право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м. Отже, ця квартира є спільної сумісної власністю подружжя. Посилання відповідача на те, що спірна квартира є його особистої приватної власності, оскільки придбана за грошові кошти, які були надані його родичами, родиною ОСОБА_7 , які проживають у російської федерації, не може змінити правової статус квартири у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено, що ці грошові кошти були передані йому в дар зі сплатою податку на доходи фізичних осіб, наявні у справі копії платіжних квитанцій не містять призначення платежів. Наявна у справі копія розписка від 19 грудня 2013 року, де позивачка заявляла, що їй відомо, що спірна квартира набувалась за грошові кошти родичів відповідача та не є спільно нажитим майном, є неналежним доказом відмови від власності. Доводи відповідача, що шлюбні відносини були припинені подружжями у 2009 році, спростовуються рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року, яким шлюб між сторонами у справі розірвано. Позивачка звернулась до суду за позовом про поділ спільного майна подружжя в межах строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Оскільки розписка від 18 грудня 2013 року не має юридичної сили, вона не може бути початком перебігу строку позовної давності.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Бєлосевич Олег Богданович, повністю підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Федоров Анатолій Анатолійович, в судовому засіданні позов не визнав повністю.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Суд скасував заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 22 лютого 2020 року у вигляді накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року задоволено клопотання адвоката Федорова А.А. в інтересах ОСОБА_3 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Однак, 16 листопада 2023 року з`єднання з адвокатом Федоровим А.А. в режимі відеоконференції не відбулось, оскільки останній не вийшов на зв`язок з апеляційним судом.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами укладений 19 червня 2009 року Київським ВРАЦС ОМУЮ (актовий запис №475), в якому у сторін народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний шлюб був розірваний рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2018 року (т. 1, а.с. 11-14).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року, яке набрало законно сили 07 серпня 2020 року з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 були стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 318 грн щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду 12 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (т. 1, а.с. 15-16).

20 грудня 2013 року відповідач уклав з ТОВ «Руніком Стройінвест» договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого було придбання в майбутньому у власність спірної квартири (т. 1, а.с. 114-120).

Згідно п. п. 5.1,5.2 договору вартість квартири складала 396 600 грн, що станом на 20 грудня 2013 року за офіційним курсом НБУ (7,993 грн 1 дол. США) становило 49 618,42 доларів США.

Зазначену у договорі суму відповідач сплатив ТОВ «Руніком Стройінвест» за трьома квитанціями від 20.12.2013, 24.12.2013 та 26.12.2013 (т. 1, а.с. 121-122).

20 жовтня 2015 року відповідач на своє ім`я отримав свідоцтво про право власності (індексний номер : 45905501) на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м (т. 1, а.с. 123).

З наданих відомостей про свої доходи вбачається, що з 2009 по 2013р.р., позивачка отримала дохід у розмірі 79 308,09 грн (т. 1, а.с. 19-25). За той же період відповідач отримав 53 583,63 грн (т. 1, а.с. 111-113). Отже, загальний бюджет подружжя позивачки та відповідача з 2009 по 2013рр. склав 79 308,09 грн + 53 583,63 грн = 132 891,72 грн.

В судових засіданнях, ні позивачка, ні її представник не змогли пояснити суду, яким чином при загальному бюджеті сім`ї у розмірі 132 891,72 грн, з яких подружжя утримували себе та спільну дитину, подружжям була придбана квартира вартістю 396 600 грн.

З пояснень представника відповідача вбачається, що останній фактично припинивши шлюбні відносини з позивачкою ще до офіційного розірвання шлюбу, не маючи коштів на придбання власного житла, винаймаючи при цьому житло, після фактичного припинення шлюбних відносин з позивачкою, звернувся за грошовою допомогою до своїх родичів подружжя ОСОБА_7 , тітки ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_5 , які постійно проживають у РФ, та між якими та батьком відповідача ОСОБА_9 була домовленість стосовно того, що останній буде доглядати їх пристарілу матір ОСОБА_10 , яка мешкала на території України, а за це родина ОСОБА_7 придбає відповідачу квартиру, маючи задовільний майновий стан (т. 1, а.с. 124-130, 148-149).

На виконання вказаної усної домовленості дядько відповідача ОСОБА_5 та його тітка ОСОБА_11 протягом жовтня грудня 2013 року, тобто безпосередньо перед придбанням відповідачем майнових прав на спірну квартиру, перерахували на банківські рахунки відповідача з РФ 46 030 дол. США 15-ю окремими платіжками через різні банківські установи АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Фінростбанк», АТ «Банк «Восток», НС «Банк» та через системи міжнародних переказів «PrivatMoneyRU», «Аверс» та «Золотая Корона», оскільки єдиним платежем таку суму перевести було неможливо, що підтверджується копіями платіжних квитанцій, оригінали яких були надані представником відповідача та оглянуті судом в судовому засіданні (т. 1 а.с. 131-146).

Крім цього, у грудні 2013 року дядько відповідача ОСОБА_5 перебуваючи в м. Одесі, був присутній безпосередньо при придбанні майнових прав на квартиру, передавши готівкою особисто відповідачу ще 3 000 дол. США та 2 000 Євро, а разом 10 230 грн, що підтверджується квитанцією про здійснення особисто ОСОБА_5 валютообмінної операції на цю суму безпосередньо у м. Одесі (т. 1, а.с. 147).

Таким чином, родина ОСОБА_7 надали відповідачу грошові кошти на придбання та ремонт спірної квартири у сумі : 367 917,79 грн + 10 230 грн = 378 147,79 грн при вартості квартири згідно договору 396 600 грн. Однак, на решту 18 452,21 грн, як показав представник відповідача, у останнього за давністю подій не збереглися квитанції.

За приписами ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є дарувальник - за договором дарування.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 32 цього Закону у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Так само і відповідно до ст. 39 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року форма угоди визначається за законодавством місця її здійснення.

Таким чином, з огляду на зазначені норми Закону, на думку суду, до грошових відносин між відповідачем з його родичами родиною ОСОБА_7 (громадян РФ), можливе застосування приписів ст. 574 ЦК РФ, яка допускає укладення договору дарування грошових коштів (які цивільним правом РФ відносяться до рухомого майна) в усній формі.

Суд з`ясував, що оскільки позивачка, будучи дружиною відповідача, була добре обізнана із зазначеними вище обставинами 18 грудня 2013 року, тобто, за 2 дні до укладення відповідачем договору купівлі-продажу майнових прав, вона особисто склала, підписала та передала відповідачу розписку, в якій вона діючи добровільно, перебуваючи у здоровому умі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки даної розписки, попередньо ознайомившись з вимогами цивільного та сімейного законодавства, без будь-якого примусу, фізичного чи психічного насилля, або будь-яких погроз заявила, що майно (квартира), придбана її чоловіком за час їхнього шлюбу за кошти, належні особисто чоловікові, що підтверджується грошовими переказами його родичів з РФ по батьківській лінії та розуміючи, що вказане майно не є спільно набутим майном подружжя і буде використовуватися сім`єю, а також підтвердила у розписці, що її чоловік може розпоряджатися даним майном (квартирою) без її відома (згоди), так як воно не є спільно набутим майном і не придбавалося за спільні кошти подружжя (т. 1, а.с. 150-151).

Оригінал вищевказаної письмової розписки був наданий в судове засідання представником відповідача, оглянутий судом у присутності позивачки, яка підтвердила дійсність вказаної розписки, яку вона особиста склала та підписала з приводу спірної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м, однак пояснивши суду, що склала її нібито під примусом відповідача та погроз з його боку на її адресу, а тому побоюючись настання тяжких обставин та наслідків, які не змогла довести суду, вона начебто склала вказану розписку не 18 грудня 2013 року, тобто за 2 дні укладення вищевказаного договору купівлі-продажу майнових прав між відповідачем та ТОВ «Руніком Стройінвест» №Р288 від 20.12.2013, а «заднім» числом, незадовго до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. При чому, на запитання представника відповідача та суду щодо необхідності її звернення до правоохоронних органів з приводу погроз своєму життю з боку відповідача, позивачка пояснила, що не зверталась до будь-яких правоохоронних органів з відповідною заявою, так як побоювалась помсти з боку відповідача, не надавши суду жодних належних та допустимих доказів, передбачених ст. ст. 76-81 ЦПК України подібних погроз, тиску з боку відповідача чи під збігом тяжких для неї обставин, зумовлених написанням позивачкою вказаної письмової розписки, про які вона згадала в судовому засіданні, не вказуючи про ці обставини ні у своєму позові, ні у письмовій відповіді на відзив, а тому суд вважає вказані твердження хибними та безпідставними та бере до уваги вищевказаний доказ (письмову розписку), який вважає допустимим доказом по справі.

Суд звертає увагу на той факт, що у вказаній письмовій розписці, позивачка не просто вказала статус спірної квартири як особистої власності чоловіка, а послалася на конкретні обставини, з яким пов`язаний саме такий правовий статус цього майна, тобто послалася як на джерела придбання спірної квартири за рахунок родичів відповідача, так і на осіб, які надали відповідні кошти.

Також, з мотивувальної частини рішення Київського райсуду м. Одеси від 13 липня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м не є сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за гроші, які надавали його родичі, на підтвердження чого надав суду відповідні квитанції (т. 1, а.с. 16).

Судом було встановлено, що подружжя ОСОБА_12 фактично припинило шлюбні відносини до придбання відповідачем спірної квартири.

Як зазначається позивачкою у позові та визнається представником відповідача, що шлюб між сторонами був укладений у 2009 році, але згодом їх сімейне життя не склалося і у подальшому шлюб носив лише формальний характер, що було встановлено вказаним вище рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року по справі №520/15157/17.

Однак, як стверджує представник відповідача, шлюб сторін став носити формальний характер майже відразу після укладення шлюбу, так як після народження дитини у 2009 році, позивачка стала проживати разом зі своєю матір`ю за адресою АДРЕСА_3 , а відповідач підтримував та підтримує постійне спілкування з позивачкою та своєю донькою, але з 2009 року спільно з нею не проживає, спільне господарство не веде, загального сімейного бюджету не має, що підтверджується довідкою з місця проживання про те, що позивачка з дочкою мешкає за адресою : АДРЕСА_3 тільки зі своєю матір`ю та братом, довідкою ДНАП ОМР про те, що дочка сторін по справі зареєстрована з 2009 року у квартирі, в який відповідач не проживає, довідкою дошкільного навчального закладу, що дочка сторін по справі з 2012 по 2016 рік фактично мешкала у квартирі за адресою : АДРЕСА_3 , в який відповідач не проживає та Декларацією про вибір лікаря, де також зазначено, що дочка сторін по справі фактично мешкала у квартирі, в який відповідач не проживає (т. 1 а.с. 153-156).

Суд з`ясував, що позивачка у спірній квартирі ніколи не проживала, свою уявну частку у пов`язаних з квартирою витратах ніколи не сплачувала, питаннями щодо утримання спірного майна (сплата комунальних платежів, поточний ремонт квартири, тощо) ніколи не переймалася, так як спірна квартира використовувалась з грудня 2013 року, після проведення ремонтних робіт, виключно для проживання відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме через безпідставність позовних вимог позивачки, враховуючи, що спірна квартира не відноситься до спільно набутого майна подружжя, так як придбана хоча і у шлюбі, однак за особисті кошти відповідача з підстав, описаних вище, а не через пропуск позивачкою строку позовної давності, який в даному випадку не застосовується.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 , доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що спірне майно набуто сторонами у справі під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована відповідачем. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_3 не спростовані підстави позову.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №521/121224/13 (провадження №61-11935св19) зробив наступний правової висновок: «У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких базується прийняти ним судове рішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо».

Отже, у даному випадку суд першої інстанції «заслухав» належним чином зауваження позивачки щодо доводів відповідача, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення.

Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №504/4433/15 (провадження №61-27456св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17».

«Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом» (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18)).

У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №761/40409/16-ц (провадження №61-9813св20) вказано, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів».

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 759/4747/16-ц (провадження № 61-4673св20) зазначено, що «відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, які вказують на те, що починаючи з квітня 2014 року шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_1 були фактично припинені, а тому спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя».

Апеляційним судом встановлено, що дійсно за період з 18 жовтня 2013 року по 17 грудня 2013 року 15 окремими платіжками родичами відповідача, родиною ОСОБА_7 , які проживають у російської федерації, йому були переказані грошові кошти в іноземної валюті в розмірі 46 030, 00 дол. США, але відповідачем не доведено, що ці грошові кошти були передані йому в дар зі сплатою податку на доходи фізичних осіб, наявні у справі копії платіжних квитанцій не містять «призначення платежів на придбання квартири».

Колегія суддів вважає, що суд першої помилково виходив, що у даному випадку договір дарування валютних цінностей був укладений у відповідності до законодавства російської федерації в усній формі, оскільки спірні правовідносини у даному випадку виникли між сторонами у справі, а не у відповідача з третіми особами ОСОБА_7 щодо умов договору дарування.

У даному випадку при вирішенні спору необхідно застосовувати законодавство України, а саме, частину 5 статті 719 ЦК України, згідно якої договір дарування валютних цінностей в розмірі 46 030, 00 дол. США повинен укладатися у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

За таких обставин, відповідачем ОСОБА_3 не доведено належним чином, що грошові кошти передавались йому на придбання квартири особисто в дар, тому вважається, що спірна квартира набута під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Наявна у справі копія розписка від 19 грудня 2013 року, де позивачка заявляла, що їй відомо, що спірна квартира набувалась за грошові кошти родичів відповідача та не є спільно нажитим майном, є неналежним доказом відмови від права власності.

У відповідності до частини 3 статті 12 ЦК України відмова від права власності на нерухомі речі здійснюється в порядку, встановленому актами цивільного законодавства.

Отже, у даному випадку згода позивачки на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача повинна бути нотаріальна посвідчена, тому вказана розписка не має правового значення для вирішення даного спору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сторони у справі припинили шлюбні відносини у 2009 році, оскільки вказана обставина спростовується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2018 року, яким шлюб між сторонами у справі розірвано. При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд першої інстанції не встановив дати припинення шлюбних відносин сторін у справі. Крім того, у вказаній розписці від 18 грудня 2013 року позивачка заявила, що спірна квартира буде використовуватися для спільного проживання сім`ї (т. 1, а.с. 151).

Відтак, відповідач ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності спірного майна на підставі належних та допустимих доказів.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судами норм матеріального права, а саме, частини 1 статті 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14 дійшов до наступного правового висновку: «згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти».

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За таких правових підстав, позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя в межах строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Отже, розписка від 18 грудня 2013 року не може служити доказом початку перебігу строку позовної давності.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що спірна квартира набута під час шлюбу сторін у справі, відповідач ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності спірного майна на підставі належних та допустимих доказів, тому ця квартирає об`єктом спільної сумісної власності подружжя й при її поділі кожному з колишніх подружжя належить право власності на 1/2 частину квартири.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на поділ спірної квартири та правом відповідача володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів вважає, що у даному випадку задоволення позову не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свободщодо відповідача.

Отже, в судовому засіданні доведено належним чином те, що відповідач ОСОБА_3 порушує права позивача як співвласника спірного майна, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 57, 60, 69, 70, 71, 72 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач ОСОБА_1 сплатила та документально підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 7 368,63 грн (т. 1, а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 11 053,50 грн (т. 2, а.с. 52), тому у зв`язку з задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги підлягає присудженню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір в сумі 18 422,13 грн (7 368,63 грн + 11 053,50 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2021 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою 35,6 кв.м, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м., житловою 35,6 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв.м, житловою 35,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 18 422,13 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 27 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік