Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 570/2755/16-ц

провадження № 61-11003св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідач - Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструк С. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона вчасно прийняла спадщину і в подальшому звернулася до нотаріальної контори, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено.

Позивачка не може оформити спадщину, оскільки спадкодавець за життя не виготовив правовстановлюючі документи на майно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вчасно прийняла спадщину після смерті спадкодавця, є спадкоємцем майна за законом, а інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку особою, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції при вирішенні питання про визнання права власності за ОСОБА_1 на спадковий житловий будинок не залучив до участі у справі особу, яка вважає, що має частку у спільному майні, і на час ухвалення оскаржуваного рішення проживав у вказаному житловому будинку. Зазначене дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 з позовними вимогами звернулася до неналежного відповідача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , - ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з`ясовано обставини справи.

Рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (статті 120, 123 ЦК УРСР), викладених у постановах Верховного Суду України від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-192цс14 та Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 724/1721/17, від 11 липня 2019 року у справі № 2-38/2004, від 02 лютого 2022 року у справі № 570/2631/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 . Апеляційний суд повинен був закрити апеляційне провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявниця вважає, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року.

Також заявниця вказує на те, що апеляційний суд не дослідив докази, що були подані нею до апеляційного суду, зокрема не надав оцінки відповіді директора комунальної установи «Трудовий архів Рівненської міської ради» на адвокатський запит. Крім того, апеляційний судом не з`ясовано обставин чи зараховано спірний будинок до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Зазначає, що фактично ОСОБА_3 оспорює право заявниці на спадкове майно, однак вимог відносно спадкового майна після смерті діда - ОСОБА_5 чи матері ОСОБА_1 не заявляв.

Провадження у суді касаційної інстанції

21 листопада 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано цивільну справу з Рівненського міськрайонного суду Рівненської області.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У грудні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

06 грудня 2022 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , про зупинення дії постанови Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року.

23 грудня 2022 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , про зупинення дії постанови Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року.

20 квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до статті 1261 ЦК України.

Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні.

Позивачка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за останнім місцем проживання спадкодавця, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 43979909 від 26 травня 2016 року, з якого вбачається, що у спадковому реєстрі за № 43860997 Рівненською районною державною нотаріальною конторою зареєстрована спадкова справа.

ОСОБА_1 нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстави відсутності у неї документа, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок.

ОСОБА_1 , як доказ того, що спадковий житловий будинок був побудований та належав спадкодавцеві, надала такі документи:

- витяг із погосподарської книги № 7217 від 07 грудня 2015 року Зорянської сільської ради, згідно з яким житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 обліковується за померлим ОСОБА_5 ;

- паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений Комунальним підприємством «Рівненське обласне БТІ Рівненської обласної ради» станом на 11 грудня 2015 року, де власником зазначений померлий ОСОБА_5 .

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, ОСОБА_3 вказав на те, що господарство за адресою: АДРЕСА_1 входило до господарської групи колгоспників і станом на 15 квітня 1991 року в господарстві проживали шість його членів, в тому числі і він. За таких обставин його частка у колгоспному дворі складає 1/6. Окрім цього, він є спадкоємцем частки майна колгоспного двору, спадщина на яке відкрилася після смерті його батька ОСОБА_6 . За таких обставин вважав, що місцевий суд вирішив питання про право власності на нерухоме майно, у якому він має право на частку.

До апеляційної скарги ОСОБА_3 додав фотокопію з погосподарської книги, де зазначено, що будинковолодіння за адресою: в АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року відноситься до групи колгоспний двір, голова господарства ОСОБА_5 був колгоспним пенсіонером, у господарстві проживали шість його членів, у тому числі ОСОБА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану 15 січня 2020 року).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі як правонаступника позивачки ОСОБА_1 .

Встановлено, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року у справі № 570/3689/18 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, вказану заяву задоволено та встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у цій справі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року скасовано, заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_2 її право звернутися до суду з відповідним позовом на загальних підставах.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року у справі № 570/4214/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що спадкоємець ОСОБА_2 постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, а саме день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане рішення набрало законної сили 08 червня 2021 року.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року, у справі № 570/3274/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року у справі № 570/2831/21 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Павлюк Т. С., про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року змінено, виключено із переліку підстав відмови у задоволенні позову висновки про відповідність вимогам законодавства оскаржуваного заповіту.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення у справі стосується прав та інтересів ОСОБА_3 , який не був залучений до участі у справі і мав бути відповідачем у ній.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час апеляційного перегляду ОСОБА_2 , яка була залучена до справи як правонаступник позивачки ОСОБА_1 , звертала увагу апеляційного суду на такі обставини.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року у справі № 570/3689/18 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 липня 2020 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2018 року скасовано, а заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - Зорянська сільська рада Рівненського району Рівненської області, про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем залишено без розгляду. Роз`яснено ОСОБА_2 її право звернутися до суду з відповідним позовом на загальних підставах.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2021 року у справі № 570/4214/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що спадкоємець ОСОБА_2 постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_1 на час відкриття спадщини, а саме день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У цій справі встановлено такі обставини:

- ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_1 , яка проживала на АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 17 жовтня 2017 року (серія НОМЕР_2 ) та довідками, виданими виконавчим комітетом Зорянської сільської ради № 627 від 06 лютого 2020 року та № 200 від 18 січня 2021 року;

- ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області 18 грудня 1976 року (серія НОМЕР_3 ) та свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області 11 червня 1994 року (серія НОМЕР_4 );

- 25 червня 2014 року ОСОБА_1 склала заповіт, який цього ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Павлюк Т. С. Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_1 все належне їй майно заповіла дочці ОСОБА_2 ;

- за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 63720322 від 18 липня 2016 року на момент видачі цієї довідки ОСОБА_1 на праві приватної власності належав будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 11 грудня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С. Г. заведено спадкову справу № 277/2018 на майно ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі поданої заяви спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 , видано на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 березня 2019 року на спадкове майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджено листом приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С. Г. № 772/0214 від 06 серпня 2020 року;

- встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_2 з матір`ю ОСОБА_1 у період з 2009 року до дня смерті останньої в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відомості про оскарження вказаного судового рішення у матеріалах справи та у Єдиному державному реєстру судових рішень відсутні.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року, у справі № 570/3274/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

У цій справі встановлено такі обставини:

- ОСОБА_2 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , який успадкувала на підставі заповіту після смерті матері - ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 зі згоди колишнього власника будинку, його матері - ОСОБА_1 ;

- 20 березня 2007 року ОСОБА_3 уклав шлюб із ОСОБА_7 , про що Жобринською сільською радою Рівненського району Рівненської області проставлена відмітка у паспорті останнього;

- згідно з листом Зорянської сільської ради Рівненського району від 04 лютого 2022 року № 119/02-12/22, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично не проживав 10 років (у 2007 році у зв`язку з одруженням вибув з указаного домогосподарства до с. Руда Красна Рівненського району). На день смерті ОСОБА_1 , тобто станом на 15 жовтня 2017 року, у будинку АДРЕСА_1 з нею проживали та здійснювали догляд її донька з дітьми: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ;

- відповідно до актів, складених 13 червня 2019 року, 08 серпня 2019 року, 30 жовтня 2019 року за участі представників Зорянської сільської ради та жителів с. Зоря, ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2010 року, і там відсутні його особисті речі;

- за довідкою про склад сім`ї № 2499 від 14 липня 2021 року, виданої Зорянською сільською радою для пред`явлення до Рівненського районного суду, ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою, однак фактично не проживає;

- відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14 липня 2021 року Зорянської сільської ради Рівненського району, ОСОБА_3 останні 10 років за даною адресою не проживає;

- згідно з обліковою карткою об`єкта погосподарського обліку Зорянської сільської ради за 2011-2015 роки за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що напроти ОСОБА_3 у графі «вибув» наявний запис «проживає у с. Р.-Красна»;

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року у справі № 570/2831/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Павлюк Т. С., про визнання заповіту недійсним, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

У цій справі встановлено такі обставини:

- ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, а ОСОБА_1 - їхня матір;

- відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 15 січня 2020 року (виданого повторно) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 61 року в с. Зоря Рівненського району Рівненської області;

- із заповіту, посвідченого 15 червня 2014 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу, вбачається, що ОСОБА_1 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що усе належне їй майно, у тому числі належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться АДРЕСА_1 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, яка розташована за цією ж адресою, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Зорянської сільської ради, а також усе інше майно, на що вона матиме право на день її смерті, заповіла дочці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- з листа приватного нотаріуса Дацюк С. Г. від 06 серпня 2020 року вбачається, що 11 грудня 2018 року заведена спадкова справа № 277/2018 на майно ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 14 березня 2019 року спадкоємцю за заповітом ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на підставі заповіту ОСОБА_1 та на підставі належних документів щодо спадкового майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ;

- з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 14 березня 2019 року приватним нотаріусом Дацюк С. Г., на підставі свідоцтва про право на спадщину № 276, виданого 14 березня 2019 року, проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

- у довідці № 627 від 06 лютого 2020 року, виданій виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області ОСОБА_3 , вказано, що його матір ОСОБА_1 до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 та на день своєї смерті мала склад сім`ї: ОСОБА_3 (син, 1981 року народження);

- у листі Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 04 лютого 2022 року № 119/02-12/22 вказано, що у виданій ОСОБА_3 довідці № 627 від 06 лютого 2020 року текст: «на день своєї смерті мала склад сім`ї» слід розуміти, що за адресою: АДРЕСА_1 також був зареєстрований її син - ОСОБА_3 та вказано, що видана довідка не підтверджує факту проживання у цьому будинку. Також зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживав 10 років (у 2007 році у зв`язку з одруженням вибув з указаного домогосподарства до с. Руда Красна), на день смерті ОСОБА_1 , тобто станом на 15 жовтня 2017 року, у будинку АДРЕСА_1 з нею проживали та здійснювали догляд її донька з дітьми: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ;

- з облікової картки об`єкта погосподарського обліку Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за 2011-2015 роки вбачається, що з адреси АДРЕСА_1 ОСОБА_3 вибув, та вказано, що проживає у с. Р.-Красна;

- відповідно до копій актів, складених 13 червня 2019 року, 08 серпня 2019 року, 30 жовтня 2019 року комісією Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, встановлено, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2010 року, і там відсутні його особисті речі;

- згідно з довідкою про склад сім`ї № 2499 від 14 липня 2021 року, виданою Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області для пред`явлення до Рівненського районного суду Рівненської області, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає;

- з акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , від 14 липня 2021 року Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області вбачається, що ОСОБА_3 останні 10 років за вказаною адресою не проживає;

- ОСОБА_2 надано до апеляційного суду відповідь директора комунальної установи «Трудовий архів Рівненської міської ради» на адвокатський запит, де вказано, що відомості про прийняття або виключення з членів колгоспу «Зоря Комунізму» ОСОБА_5 , 1926 року народження, у документах, які знаходяться на зберіганні, відсутні;

- відповідно до доданого до апеляційної скарги листа сільського голови Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області вбачається, що згідно із записами архівної погосподарської книги за 1991-1995 роки, особовий рахунок № НОМЕР_5 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до колгоспної групи господарства. На 15 квітня 1991 року в будинку за вказаною адресою були зареєстровані: 1. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - голова будинку; 2. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - дружина голови будинку (померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ); 3. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка; 4. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - зять (помер ІНФОРМАЦІЯ_8 ); 5. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - онука (вибула 01 серпня 1994 року в смт Клевань Рівненський район); 6. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , - онук.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у справі № 570/2831/21 рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року змінено, виключено із переліку підстав відмови у задоволенні позову висновки про відповідність вимогам законодавства оскаржуваного заповіту.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд вказав про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів права на позов у матеріально-правовому сенсі, а тому суд не вправі робити висновок по суті вимог про дійсність чи недійсність заповіту, складеного померлою ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . При цьому необхідно враховувати те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після смерті своєї матері та не вважається таким і за частиною третьою статті 1268 ЦК України, що є вирішальним під час визначення, чи порушує оспорюваний ним заповіт права та інтереси позивача, та лише у разі встановлення того, що позивач є спадкоємцем після смерті спадкодавця це могло бути підставою для оцінки судами дійсності заповіту.

Враховуючи викладене, апеляційний суд у справі № 570/2831/21 зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_1 на момент її смерті та не подав нотаріусу у встановлений статтею 1270 ЦК України строк заяву про прийняття спадщини.

Водночас апеляційний суд вказав на те, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, зобов`язаний був відмовити у позові виключно з підстав невстановлення самого факту порушення прав позивача в результаті наявності нескасованого заповіту без необхідності встановлення відповідності/невідповідності оскаржуваного заповіту вимогам закону, оскільки вказаний заповіт, та відповідно видане свідоцтво про право на спадщину, не порушує прав та інтересів позивача у справі, яка переглядається, саме з тих підстав, що позивач (на час вирішення цього спору судом) не є спадкоємцем після смерті матері - ОСОБА_1 , так як не прийняв спадщину після смерті спадкодавця і з відповідною заявою до нотаріуса не звертався, обставин спільного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини також у суді не довів. Саме та обставина, що позивач не прийняв спадщину після смерті своєї матері та не вважається таким у силу закону, є вирішальною під час визначення, чи порушує оспорюваний заповіт права та інтереси позивача. Лише у разі встановлення того, що позивач є спадкоємцем після смерті спадкодавця це могло бути підставою для оцінки судом правомірності оспорюваного заповіту.

Суд апеляційної інстанції вважав, що також відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним у певній частині через скасування рішення суду від 16 червня 2016 року у справі № 570/2755/16-ц, оскільки саме по собі зазначення у заповіті про заповідання ОСОБА_1 дочці ОСОБА_2 належного спадкодавцю житлового будинку АДРЕСА_1 не порушує прав та інтересів інших осіб, адже особа розпоряджається лише тим майном (чи його часткою), яке йому належить, і тому зазначення в заповіті про заповідання всього будинку за умови належності спадкодавцеві лише певної частки цього будинку не є порушенням чиїхось прав, адже в цьому випадку вважається, що спадкодавець заповів лише належну йому частку вказаного будинку. І в кінцевому результаті саме при видачі свідоцтва про право на спадщину має визначатись частка кожного із спадкоємців у спадковому майні.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про необхідність здійснення оцінки правомірності оспорюваного заповіту.

У касаційному порядку судові рішення у справі № 570/2831/21 не оскаржувалися.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

Згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Частиною другою статті 123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або в її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.

Відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Подібні правовідносини проаналізовані Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Відповідно до статті 563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК УРСР статті 120-127, що врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, та статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.

Із вищевикладених встановлених обставин вбачається, щоу період 1991-1995 рр. домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 відносилося до колгоспної групи господарства, а головою будинку був ОСОБА_5 .

Станом на 15 квітня 1991 року в будинку за вказаною адресою були зареєстровані: 1. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - голова будинку; 2. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - дружина голови будинку; 3. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка; 4. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , - зять; 5. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - онука (вибула 01 серпня 1994 року в смт Клевань Рівненський район); 6. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , - онук.

Отже, колгоспний двір належав їм у рівних частках, тобто по 1/6 частині кожному.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК УРСР).

Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 .

ОСОБА_3 на день смерті батька було повних 13 років.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР передбачав фактичне прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Подібні висновки вкладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 рокуу справі № 448/754/18(провадження № 61-2636св22).

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Відповідно до статті 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Нормами ЦК УРСР не передбачалося автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 185/10173/16 (провадження № 61-6398св20).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Отже, ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги після смерті свого батька, мав право на спадкування за законом, але стосовно нього, як малолітнього, а в подальшому і ним самим у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, а відтак останній не прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 .

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_3 оформив право на спадщину після смерті батька, а також про те, що він у встановленому порядку і строки оформив право власності на належну 1/6 частку спірного домоволодіння.

ОСОБА_5 , дід ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже відносини спадкування регулюються правилами ЦК України.

Згідно з витягом із погосподарської книги Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 7217 від 07 грудня 2015 року житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 обліковується за померлим - ОСОБА_5 .

За паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений Комунальним підприємством «Рівненське обласне БТІ Рівненської обласної ради», станом на 11 грудня 2015 року власником зазначений ОСОБА_5 .

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 за законом стала його донька - ОСОБА_1 , яка вчасно прийняла спадщину і в подальшому оформила право власності на спадковий будинок на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року, яке було ухвалено у справі, що є предметом касаційного перегляду.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою, а ОСОБА_1 - їх матір.

ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 після смерті матері спадщину не прийняв, що встановлено у справах № 570/2831/21, № 570/3274/21 та № 570/4214/20, судові рішення в яких набрали законної сили.

ОСОБА_1 за життя склала заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно, у тому числі належний їй житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться на АДРЕСА_1 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, яка розташована за цією ж адресою, земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Зорянської сільської ради, а також усе інше майно, на що вона матиме право на день її смерті, заповіла дочці - ОСОБА_2 .

Отже, у справі, яка переглядається, ОСОБА_3 фактично після смерті своєї матері ( ОСОБА_1 ) оспорює її право на спадкування після смерті її батька ( ОСОБА_5 ) і за висновком апеляційного суду він мав би бути відповідачем у цій справі.

Скасовуючи рішення місцевого суду після смерті сторони у спорі (позивача), яке було чинним протягом значного проміжку часу, апеляційний суд не врахував, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності.

Апеляційний суд не перевірив дійсних підстав та обставин звернення ОСОБА_3 з апеляційною скаргою та того, чи буде її задоволення виправданим за обставин, які настільки змінилися з часу отримання спадщини ОСОБА_2 , враховуючи факт дійсності заповіту, складеного ОСОБА_1 (їх матір`ю) на користь ОСОБА_2 , та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і чи відповідатиме вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що апеляційний суд, вирішуючи питання про поновлення ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року, не перевірив його обізнаність про таке судове рішення, що встановлено у справі № 570/2831/21.

З матеріалів справи, яка переглядається, видно, що апеляційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року ОСОБА_3 подав у травні 2022 року, а як на підставу поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення вказав лише про те, що його не було залучено до участі у справі (а.с. 58-75).

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 липня 2022 року ОСОБА_3 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року та відкрито апеляційне провадження у справі, оскільки останній не брав участі у розгляді справи і рішення суду першої інстанції не отримував.

ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII (до 15 грудня 2017 року).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис містився у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.

Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 та абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.

Частина перша статті 294 ЦПК України у редакції, чинній станом на 16 червня 2016 року, передбачала, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

За загальним правилом апеляційний суд за заявою особи може поновити пропущений процесуальний строк апеляційного оскарження, проте у разі не наведення заявником поважних причин пропущення цього строку, у суду відсутні на це процесуальні повноваження.

Поновлення судом строку оскарження без обґрунтованої підстави є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 2-512/2005, провадження № 61-7058св18).

Практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року). Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі № 2-о-6/11, провадження № 61-19639св21).

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строків на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання не може бути задоволене.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 757/53948/16-ц, провадження № 16068св19).

Під час вирішення питання про поновлення заявнику строку на апеляційне оскарження судового рішення апеляційний суд наведеного вище не врахував, а вказавши на наявність таких підстав, взяв до уваги лише те, що заявник ОСОБА_3 не був залучений до розгляду справи як сторона, при цьому достеменно не з`ясував, чи він був обізнаний про наявність рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2016 року.

Сам лише факт подання апеляційної скарги після спливу 5 років особою, не залученою до участі у справі, за відсутності інших підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, зважаючи на дату ухвалення оскарженого рішення (2016 рік), не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення процесуального строку, передбаченого на апеляційне оскарження.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 2-2656/2006 (провадження № 61-13532св19).

За правилами частини третьої статті 354 та частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, однак строк на апеляційне оскарження може бути поновлений у разі подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, положення частини другої статті 358 ЦПК України дають право суду на поновлення строку на апеляційне оскарження, але не вказують про обов`язок вчинення таких дій.

Водночас ОСОБА_2 звертала увагу апеляційного суду щодо обізнаності ОСОБА_3 про оскаржене судове рішення та просила закрити провадження у справі (а.с. 145-152).

Суд повинен звертати увагу та дослідити усі доводи заявника, врахувати тривалість строку, який пропущено, поведінку заявника протягом цього строку, які дії він вчиняв. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 120/1966/21-а, адміністративне провадження № К/990/3581/22).

Апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама собою вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц; провадження № 61-14230сво18).

За таких обставин доводи заявниці про немотивоване поновлення апеляційним судом ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду заслуговують на увагу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Беручи до уваги обґрунтованість доводів касаційної скарги щодо обставин поновлення судом апеляційної інстанції процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі вимог касаційної скарги.

Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України визначено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , не навів належних мотивів щодо вирішення питання про поновлення останньому строку на апеляційне оскарження судового рішення, а переглядаючи спір по суті і вказуючи, що позивачка, яка померла (у 2017 році) на момент подачі апеляційної скарги (2022 рік), пред`явила позов до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові, не врахував принцип правової визначеностіта чи відповідатиме це положенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, постанова та ухвала суду апеляційної інстанції про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення і відкриття апеляційного провадження у справі не можуть вважатися законними й обґрунтованими, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами положень статті 400 ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що недоліки, допущені судом апеляційної інстанції під час перегляду справи, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення та не надав належної оцінки висновкам місцевого суду.

При новому апеляційному розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, та надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін.

Зокрема апеляційний суд має перевірити доводи ОСОБА_3 про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та вирішити питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, і за наявності таких підстав - встановити наявність/відсутність факту порушення прав та інтересів ОСОБА_3 оскарженим рішенням місцевого суду, з`ясувати обставини щодо вступу та оформлення останнім права на спадщину після смерті свого батька, а також оформлення у встановленому порядку і у строки права власності на 1/6 частку спірного домоволодіння (колгоспний двір) і чи призведе скасування рішення суду першої інстанції до поновлення порушеного права заявника (за встановлення такого факту).

Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 07 липня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного оскарження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська

СуддіА. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук