Справа № 755/3702/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/8730/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу апеляційної скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання припиненими правовідносин за договорами поруки та застави, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № k2u4AW01170264, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 23 020 дол. США терміном до 27 березня 2014 року. Виконання зобов`язань за цим договором забезпечене договором поруки від 30 березня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 .

Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а саме не здійснював щомісячне погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов договору, станом на 16 січня 2017 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 3 810,83 дол. США, погашення якої боржник та його поручитель проігнорували за направленими їм письмовими вимогами від 06 лютого 2017 року.

За таких обставин банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 3 810,83 дол. США, яка складається з:

1 733,16 дол. США - тіло кредиту;

1 669,25 дол. США - відсотки за користування кредитом;

158,42 дол. США - комісія за користування кредитом;

250 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У червні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання припиненими правовідносин за договорами поруки та застави, стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначили, що крім кредитного договору та договору поруки для забезпечення виконання зобов`язань позичальника 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з письмової згоди ОСОБА_2 укладено договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264, предметом якого є автомобіль марки «Opel», 2007 року випуску, д.р.н. НОМЕР_1 .

Під час дії кредитного договору позичальник належним чином виконував його умови, однак банк неправильно інформував боржника про розподіл щомісячних платежів, у зв`язку з чим позичальник сплатив зайві кошти на погашення кредиту.

Наданий банком розрахунок заборгованості містить недостовірні відомості, технічні помилки, суперечить умовам кредитного договору та розрахунковим касовим документам, а тому є неналежним доказом наявності заборгованості за кредитом. Зокрема, банк в порушення вимог закону та умов укладеного кредитного договору безпідставно збільшив тіло кредиту на 1 000 дол. США; не врахував внесені платежі за чотири місяці на загальну суму 1 410,49 дол. США; безпідставно збільшив розмір відсоткової ставки, який не погоджувався з позичальником; провів невірне нарахування пені; зарахував кошти в рахунок винагороди за обслуговування кредиту (комісії), що порушує права позивачів як споживачів банківських послуг.

Вказують, що кредит був повністю погашений 23 травня 2013 року платежем у розмірі 1 500 дол. США. Більш того, після цього виник надлишок сплачених коштів (переплата) в сумі 298 дол. США, але оскільки банк погрожував забрати автомобіль (предмет застави), позичальник здійснив ще шість платежів, які кредитор без відповідної підстави прийняв. Загалом переплата за кредитом складається з 3 298,04 дол. США та 872 дол. США незаконно утриманої після 16 жовтня 2011 року винагороди (комісії 0,31 %), що разом становить 4 170,14 дол. США, які у порядку статті 1212 ЦК України підлягають стягненню з банку.

Позивачі за зустрічним позовом уважають, що договір поруки від 30 березня 2007 року є припиненим на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на те, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Відповідно до платіжних документів ОСОБА_1 виконав зобов`язання з погашення кредитної заборгованості та сплати пов`язаних з кредитом платежів відповідно до умов, передбачених кредитним договором, і це виконання прийняте кредитором, у зв`язку з чим відповідно до вимог статей 598, 599 ЦК України є припиненими права і обов`язки сторін, що складають зміст зобов`язальних правовідносин за відповідним договором. Згідно із частиною першою статті 559, частиною першою статті 593 ЦК України з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою або порукою, також припиняється порука і право застави рухомого майна.

За таких обставин відповідачі просили суд:

- визнати припиненими зобов`язання позичальника за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у зв`язку з їх належним виконанням;

- визнати припиненими правовідносини за договором поруки від 30 березня 2007 року та договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року;

- стягнути з банку на користь позичальника безпідставно отримані кошти в розмірі 3 298,04 дол. США та незаконно утриману після 16 жовтня 2011 року винагороду на загальну суму 872 дол. США, що разом складає - 4 170,14 дол. США (за офіційним курсом НБУ станом на 08 червня 2017 року 109 280,24 грн).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено:

- визнано припиненим зобов`язання за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ;

- визнано договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненим;

- визнано поруку за договором поруки № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , припиненою;

- стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4 170,14 дол. США як переплату за виконання зобов`язань за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ;

- вирішене питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» направило апеляційну скаргу, в якій зазначило, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково; рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року змінене, четвертий абзац його резолютивної частини викладено в наступній редакції: «визнати заставу за договором застави рухомого майна № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припиненою»; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій просило їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 року:

- постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року про відмову в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів скасовано. Справу в зазначеній частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

- рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року в частині задоволення зустрічних позовних ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язань за договором кредиту, застави рухомого майна та за договором поруки припиненими скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення;

- відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання зобов`язань за договорами кредиту, застави рухомого майна та за договором поруки припиненими.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року прийнято вказану справу до свого провадження.

15.06.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідачів за первісним позовом надійшли пояснення.

29.06.2023 року на електрону адресу Київського апеляційного суду від позивача за первісним позовом надійшли письмові пояснення.

28.09.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідачів за первісного позовом надійшли пояснення.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № k2u4AW01170264, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит строком до 27 березня 2014 року у розмірі 23 020 дол. США на наступні цілі:

купівля автомобіля у сумі 16 218 дол. США шляхом перерахування на поточний рахунок автосалона АСФ «Бліц-Авто» АТ «УкрАвто» № НОМЕР_2 в АТ «Брокбізнесбанк»;

сплата страхових платежів за договором особистого страхування № K2U4LK00036848 від 30 березня 2017 року в момент оформлення кредиту у розмірі 162,18 дол. США шляхом перерахування на поточний рахунок страхової компанії «Інгострах»;

сплата платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 договору в розмірі 6 470,84 дол. США;

сплата за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень майна в розмірі 6,80 дол. США на поточний рахунок ДП «Інформаційний центр» МУЮ;

сплата відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,67% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом;

винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, 0,31% від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати;

відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 кредитного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 договору. Щомісячний платіж на погашення заборгованості за умовами договору склав 310,49 дол. США.

30 березня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір застави рухомого майна № k2u4AW01170264, відповідно до якого предметом застави є автомобіль марки «Opel», 2007 року випуску, легковий седан, кузов № НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 . В цей же день між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

06 лютого 2017 року (вих. № 30.1.0.0/2-70330К2U4L278) ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу щодо погашення заборгованості, повідомляючи про те, що існує прострочена заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року у розмірі 5 415,37 дол. США та вимагав від позичальника та поручителя у 5-денний строк сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_4 за період з 30 березня 2007 року до 06 листопада 2017 року проведено погашення заборгованості за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року на загальну суму 29 226,53 дол. США.

Висновком судового експерта від 31 жовтня 2019 року №1296/19-72 встановлено, що:

згідно річної відсоткової ставки за користування кредитом - 8,04 %, з урахуванням щомісячної комісії - 51,30 дол. США розрахунково визначена сума передплати станом на 24 травня 2013 року складає - 363,33 дол. США, станом на 26 квітня 2014 - 3363,33 дол. США (без врахуванням суми 930,00 доларів США (29 квітня 2008 «страховка»);

сумою кредиту станом на 30 березня 2007 року є кошти в розмірі 16 549,16 дол. США, з яких: на купівлю автомобіля - 16 218 дол. США, сума страхових платіж за договором особистого страхування у момент оформлення кредиту - 162,18 дол. США, сума за реєстрацію в Державному реєстрації обтяження рухомого майна - 6,80 дол. США, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон - 162,18 дол. США;

згідно пункту 7.1 кредитного договору № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року річна відсоткова ставка складає 0,67 % на місяць, що становить відповідно 8,04% річних. В матеріалах справи наданих на дослідження, відсутні повідомлення банку щодо зміни розміру процентної ставки, що відповідно є змінами умов кредитного договору, при цьому матеріали справи не містять додаткової угоди, відповідно до якої сторони домовилися про новий розмір відсоткової ставки;

виписка ПАТ КБ «Приватбанк» з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , а також чеки (квитанції) банку виданих ОСОБА_1 є документами, що підтверджують розрахункові взаємовідносини за кредитним договором № k2u4AW01170264 від 30 березня 2007 року.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що в процесі виконання умов договору банком було допущено помилку в розрахунках, безпідставно та з порушенням вимог закону здійснено нарахування простроченої суми боргу за тілом кредиту, відсотками, ставка за якими була підвищена кредитором без згоди позичальника, та комісії (винагороди), що фактично призвело до надлишку сплачених позичальником коштів, які підлягають стягненню на його користь з кредитора як безпідставно набуті в заявленому у зустрічному позові розмірі (4 170,14 дол. США).

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Суть позицій сторін у даній справі полягає в тому, що за твердженням позивача у відповідача ОСОБА_1 існує зобов`язання за кредитним договором, а за твердженням відповідачів, за кредитним договором заборгованість відсутня, більш того, за таким договором існує переплата.

Зважаючи на суть позицій сторін, основним питанням, яке підлягає розгляду у даному випадку є питання, чи існує заборгованість/переплата за кредитом, якщо так - в якому розмірі .

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

З урахуванням вищенаведених норм, позивачем та відповідачем мали бути доведені та обґрунтовані їх твердження як щодо наявності боргу за кредитним договором (для позивача), так і щодо переплати за вказаним договором (для відповідачів). Факт видачі кредиту та його розмір жодною зі сторін не оспорювався.

Позивач, обрахувавши заборгованість за кредитом, надав до суду як розрахунок заборгованості, так і виписку руху коштів за кредитом. Заперечуючи позицію позивача, відповідачі зазначали про те, що в представленому розрахунку та фактично здійснених банком зарахувань сплачених позичальником коштів за кредитом, банк врахував безпідставно збільшену відсоткову ставку по відношенню до тієї ставки, яка визначалась умовами договору.

При вирішенні справи з даного питання Верховний Суд виходив із наступного:

За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження № 61-3732св22) зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу».

У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 202/3628/20 (провадження № 61-2378св22) зазначено, що якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

У пункті 2.3.1 кредитного договору зазначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків Україні і у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

За пунктом 2.3.2 кредитного договору за своїм розсудом банк має право зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому банк протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки надсилає письмове повідомлення позичальникові з наведенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.

У разі погодження в кредитному договорі порядку підвищення відсоткової ставки за ініціативи банку боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові

25 листопада 2019 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 727/6738/16-ц за позовом ПАТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому Верховний Судом прийшов до наступних висновків:

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягає визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора, тощо.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до кредитного договору сторони погодили можливість та порядок підвищення відсоткової ставки за ініціативи Банку, зокрема, встановлено, що Банк за умови зміни будь-якого з погодженого переліку факторів, має право ініціювати перед позичальником перегляд (зміну) процентної ставки, встановленої договором. Сторони досягли згоди, що необхідним і достатнім підтвердженням отримання позичальником повідомлення Банку є бланк-повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про вручення.

В матеріалах справи наявні докази відправлення такого роду повідомлення боржнику, але факт отримання повідомлення боржником Банк не довів. Таким чином, заборгованість щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами необхідно обчислити з урахуванням лише первісно встановленої відсоткової ставки, а підвищену ставку не слід брати до уваги, оскільки боржник про зміну відсоткової ставки не була сповіщена належним чином.

Аналогічну правову позицію з питання щодо повідомлення боржника про зміну відсоткової ставки висловив Верховний Суд України в постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16. Схожий висновок міститься й у постанові КЦС ВС від 05 лютого 2020 року у справі № 757/31129/18.

Дослідивши обставини справи, з даного питання колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення банком позичальника про зміну відсоткової ставки за кредитом, зокрема направлення та/або вручення ОСОБА_1 відповідного листа-повідомлення про збільшення процентної ставки за кредитом до 10,08 % річних із 01 листопада 2008 року, а в подальшому - її зменшення до 9,58 % із 07 вересня 2010 року. У зв`язку з банком не була дотримана належна процедура повідомлення позичальника про зміну процентної ставки, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для здійснення нарахувань за кредитом за зміненою відсотковою ставкою.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що обрахований банком розмір заборгованості за кредитом не може бути визнаний належним.

Окрім вказаного за твердженнями відповідачів банк невірно розрахував відсотки ще з огляду на те, що такі нарахування здійснювалися ним вже після закінчення терміну дії договору.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21) зазначено, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)».

Відповідно до умов укладеного 30 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору банк надав позичальнику кредит із строком повернення до 27 березня 2014 року. За таких умов право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом припинилося 27 березня 2014 року, після цієї дати права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В той же час свою позицію щодо наявності заборгованості за кредитом банк ґрунтував серед іншого і на нарахуванні відсотків до 16 січня 2017 року, тобто за період після спливу строку дії кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами відповідачів щодо неналежності нарахування банком відсотків за кредитом.

З точки зору колегії суддів апеляційного суду не були належним чином доведені і вимоги банку стосовно існування самої заборгованості за кредитом. Заперечуючи проти здійснених банком обрахунків за кредитом, відповідачі надали до суду ряд квитанцій щодо сплати платежів, які фактично не були враховані позивачем. Спростовуючи такі твердження відповідачів, банк зазначав, що ним було враховано всі платежі, і вони належним чином відображені у виписці руху коштів за кредитом.

Дана позиція не може бути прийнята апеляційним судом. На підтвердження вищевказаної позиції банк надав до суду виписку руху коштів по рахунку за кредитом. В той же час, даний документ не може бути визнаний належним з декількох причин.

По-перше: представлені банком до суду виписки відрізняються від виписок руху коштів по цьому ж кредиту, які сам же банк виготовив та надав відповідачам на їх вимогу. При цьому суд враховує те, що автором вищевказаних виписок є одна і та ж сторона - позивач. Суперечності відображення операцій за кредитом в названих документах унеможливлює встановлення, які саме дані можуть вважатися достовірними.

Таке питання з точки зору апеляційного суду можна було б вирішити шляхом співставлення таких протирічливих виписок з усіма платіжними документами за кредитом, за їх наявності. В той же час, як зазначали самі відповідачі, хоча у них збереглася переважна більшість платіжних документів, однак не всі.

По-друге: надана позивачем виписка руху коштів не може бути прийнята як належний доказ по справі з огляду на порушення встановленої процесуальним законом процедури його подання до суду.

Відповідно до ст.. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції можуть бути надані нові докази виключно за умови, якщо сторона не тільки обґрунтує, але і доведе існування об`єктивних перешкод, які фактично унеможливили надання такого доказу (виписки) до суду першої інстанції.

Вищевказана виписка була представлена банком до матеріалів справи лише на стадії апеляційного розгляду. При цьому банк жодним чином не зазначив і не довів факту існування об`єктивних перешкод, які завадили йому в можливості надання такого доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Доказ, який поданий в позапроцесуальний спосіб жодним чином не може бути прийнятий та врахований судом при розгляді справи. Саме з даного приводу апеляційний суд не може прийняти й твердження банку про здійснення ним страхових платежів відповідно до умов кредитного договору.

Зазначаючи про здійснення страхування предмету застави, банк посилався на вищевказані виписки руху коштів за кредитом. Оскільки даний доказ не може бути визнаний належним у зв`язку з порушенням процедури його подання, а факт здійснення таких платежів не підтверджується іншими доказами, дане твердження з точки зору колегії суддів залишається недоведеним.

Погоджується колегія суддів апеляційного суду і з твердженнями відповідачів стосовно неналежності здійснення частини нарахувань комісії за кредитом, оскільки з наданого розрахунку вбачається, що здійснення таких нарахувань банк проводив поза межами дії кредитного договору, в той час, як така комісія була передбачена умовами кредитного договору, відтак після припинення його дії підстави для нарахування комісія були відсутні.

В той же час колегія суддів апеляційного суду не може погодитися і з позицією відповідачів щодо того, що у банку взагалі були відсутні підстави нараховувати комісію за договором з огляду на наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, п. 7.1. кредитного договору сторони передбачили плату за користування кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1% у момент надання кредиту від суми коштів, перерахованих на автосалон/виданих готівкою, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,31 % щомісяця в період сплати від суми надання кредитних коштів.

Відповідачі в своєму зустрічному позові стверджували, що умова кредитного договору про нарахування та стягнення банком платежів, які по суті не є послугою і вчиняються на користь самого банку, є нікчемними. За таких умов усі здійснені банком нарахування та стягнуті кошти за такою комісією є незаконними. В той же час наведена позиція не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба здійснювати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

З 13 січня 2006 року почали діяти нові редакції:

- статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

- статті 19 Закону № 1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статтіпідприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII.

Вищевказана позиція кореспондується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17.

Оскільки кредитний договір у даній справі було укладено 30 березня 2007 року, його положення щодо права банку нараховувати комісію не є нікчемним, а для визнання такого права недійсним воно мало бути оспорене в суді.

Відповідно до ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так як вищевказані положення п. 7.1 кредитного договору в судовому порядку не оскаржувалися, у суду відсутні підстави вважати нарахування та стягнення банком вищевказаної комісії в межах дії кредитного договору незаконними.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що позивачем не було належним чином доведено своїх тверджень щодо наявності заявленої ним заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, оскільки свою позицію банк ґрунтував на підставі незаконно збільшених відсотків, нарахуванні відсотків та комісії, здійснених вже після закінчення дії договору, обрахування пені, відсотків та комісії за договірний період на суму основної заборгованості, дійсність та належність якої не знайшла свого підтвердження в ході розгляду, так як банк не врахував частину сплачених відповідачами платежів і навпаки врахував оплату страхових платежів, факт яких не було доведено через те, що докази з цього приводу протирічать один одному та були подані з порушенням встановленої законом процедури.

В свою чергу не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з твердженнями відповідачів щодо наявності переплати за кредитом, оскільки, як вже було зазначено вище, всі обрахунки з цього приводу здійснювалися відповідно до неналежним чином доведеної суми заборгованості за кредитом, крім того така позиція відповідачів ґрунтується на твердженні про незаконність нарахування та стягнення комісії за кредитом за весь час із самого початку дії договору, оцінка неналежності якої (позиції) вже була наведена вище. З цих же підстав не може бути врахована і наявний у справі висновок експерта №1296/19-72 від 31.10.2019 року, який фактично ґрунтується на неналежній позиції відповідачів.

В ході нового апеляційного розгляду справи, встановивши неналежність позиції як позивача так і відповідача, колегія суддів апеляційного суду роз`яснювала сторонам можливість (і доцільність) або здійснити новий розрахунок стану платежів за кредитом, або ініціювати призначення та проведення по справі нову судової експертизи з урахуванням позицій, встановлених як Верховним Судом при вирішенні даної справи, так і апеляційним судом (наведені вище), на що обидві сторони відмовилися. Оскільки призначення та проведення експертизи може бути ініційовано виключно за ініціативою сторони, такі дослідження проведені не були.

В даному випадку апеляційний суд констатує неможливість застосування у даній справі і правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15, відповідно до яких, встановивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумнівів.

Вказана правова конструкція передбачає встановлення доведеності певної частини вимог та відмови у задоволенні вимог, які на 100% доведені не були. У даній справі з точки зору колегії суддів апеляційного суду жодної із заявлених складових заборгованості за кредитом (тіло кредиту, відсотки, комісія, пеня) або переплати за вказаними складовими на достеменно доведено не було. Як вже зазначено вище, недоліки розрахунків як банку, так і відповідачів стосуються періоду, коли боржником здійснювалась сплата коштів за кредитом, а банком вказані кошти приймалися та зараховувалися за встановленою договором черговістю. При цьому отримання і зарахування коштів в рахунок погашення неналежної складової кредиту в будь-якому разі впливає на визначення основної суми заборгованості, яка в свою чергу впливає на розмір подальшого нарахування відсотків, комісії та пені. За таких умов, жодна із складових кредитної заборгованості, як і взагалі факт існування такої заборгованості або переплати за кредитом, в рамках справи доведені не були, що позбавляє апеляційний суд можливості задоволення хоча б частини вимог як первісного, так і зустрічного позову. За таких умов, ні позивач, ні відповідачі не довели своїх вимог в рамках даної справи.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, а також в частині розподілу судових витрат скасувати.

Відмовити у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відмовити у задоволені вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько