Справа № 466/7257/22 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2637/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Галушки Василя Васильовича та Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року в складі судді Зими І.Є. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ЛОУ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП,-

встановив:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ОСОБА_1 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ЛОУ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої ДТП, просив стягнути солідарно з відповідачів у відшкодування спричиненої ДТП матеріальної шкоди в розмірі 60 000 грн. та стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 , 28.01.2020, о 09.55 год. у м. Львові по вул. Липинського, 60, керуючи автомобілем марки «Ford Escape», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з належним позивачу на праві власності автомобілем марки «Toyota Auris» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням його дружини ОСОБА_3 , що призвело до технічних пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2021, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.09.2021, відповідача визнано винуватим у скоєнні даної ДТП.

Внаслідок ДТП, відповідачем завдано позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Так, згідно акту виконаних робіт № 91037 від 28.07.2020 «Toyota Центр Львів Діамант» вартість запчастин та матеріалів, а також роботи по відновленню його транспортного засобу становила 60 000, 00 грн.

Відповідач ОСОБА_1 жодного відшкодування добровільно не надавав.

Цивільно-правова відповідальність власника т/з «Ford Escape», реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент ДТП була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». 28.01.2020 на місце пригоди було викликано працівників поліції та відразу ж було повідомлено про ДТП страхову компанію відповідача, строки звернення до страховика дотримані. Наступного дня страховий комісар здійснив огляд автомобіля позивача для визначення розміру страхового відшкодування.

05.11.2021 після отримання копії постанови суду про визнання винуватості ОСОБА_1 у ДТП, звернувся до ЛОУ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування, однак отримав відмову з тих підстав, що з часу ДТП пройшло уже понад рік. Між тим, спершу страховик відмовився здійснювати страхове відшкодування, посилаючись на те що відсутнє рішення суду про встановлення вини ОСОБА_1 у скоєнні ДТП.

Станом на даний час страхове відшкодування не було виплачено ні ОСОБА_1 , ні ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», відтак позивач змушений звернутись до суду з даними вимогами.

Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000,00 грн. Зазначає, що він і його сім`я внаслідок ДТП зазнали сильних душевних страждань та переживань. Нестабільний емоційний стан продовжує його супроводжувати по даний час. Протягом пів року його сім`я була позбавлена можливості використовувати пошкоджений автомобіль. Це спричинило значні незручності та необхідність користуватись громадським транспортом і таксі. У них з дружиною троє неповнолітніх дітей, яких потрібно возити до школи, на гуртки, тощо. Внаслідок ускладнення добирання на роботу, позивач щодня витрачав частину свого заробітку, оскільки працює, як ФОП.

Натомість, відповідач ОСОБА_1 затягував судовий процес, подавав клопотання про проведення експертизи про встановлення вини в діях ОСОБА_3 , оскаржував рішення судів. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, що мало місце 28 січня 2020 року у АДРЕСА_1 , 60 000 грн. та 992 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору, а всього 60 992 (шістдесят тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5 000 (п`ять тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди та 992 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору, а всього 5 992 (п`яти тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Галушка В.В. та відповідач ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія".

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Галушка В.В. зазначає, що рішення є незаконним, оскільки суд допустив порушення норм процесуального закону, а також неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема, суд не встановив доказів і не послався на них у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, яким б підтверджувалося оплата на ремонт автомобіля саме у 60000,00 грн., оскільки жодних платіжних документів про оплату проведеного ремонту у позовній заяві не зазначено.

Також, не встановлено доказів щодо спричинення позивачу моральних страждань з приводу пошкодження належного майна, а також душевних страждань, перенесених під час ДТП, з урахуванням того, що позивач навіть не був в автомобілі під час ДТП, при цьому ОСОБА_2 , не надав суду жодних доказів підтвердежнння відповідних обставин.

При цьому, позивач у порядку п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не зазначив про неможливість подання таких доказів.

Вважає, що пред`явлення вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту автомобіля є неправомірним.

Покликаючись на судову практику та те, що цивільно правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «УПСК» з лімітом страхового відшкодування за шкоду життю та здоров`ю у розмірі 260000,00 грн., стверджує, що вимоги про відшкодування моральної шкоди на суму 100000,00 грн.є незаконними і не можуть бути задоволені.

Не погоджується із вирішенням судом першої інстанції в питанні розподілу судового збору.

Звертає увагу на практику застосування касаційним судом положень ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.1191 ЦК України.

Окремо зазначає, що за надання правової допомоги у суді першої інстанції ОСОБА_1 має сплатити 7800,00 грн. та 11000,00 грн. за надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Стягнути з позивача судові витрати.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимога законності та обгрунованості.

Зокрема, неподання ОСОБА_2 до ПрАТ «УПСК» заяви про страхове відшкодування впродовж року з моменту скоєння ДТП є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Так, порядок отримання страхового відшкодування потерпілим або особою, яка має право на отрмання такого, регламентовано статтями 35, 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

При цьому, визначаючи обов`язок страховика за страховим полісом виплатити страхове відшкодування, законодавець у ст. 37 цього ж закону передбачив випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні страхової виплати.

Відповідно до п.п. 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого.

Покликається на судову практику у цьому контексті.

Спірна ДТП сталася 28.01.2020, заяву про виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 подав 05.11.2021, на яку 08.11.2021 ПрАТ «УПСК», керуючись ст. 37 закону відповіло відмовою.

Вважає, що оскаржуване рішення не містить мотивувальної оцінки будь якого із доводів страхової компанії щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Також звертає увагу, що ОСОБА_2 не надано суду будь якого доказу про те, що строк звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування він пропустив із поважних або незалежних від нього обставин.

Суд не навів жодного аргументу стосовно того, що прийняте страховиком рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування було незаконним.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року в частині стягнення з ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування та судового збору та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову до страхової компанії відмовити. Стягнути з позивача судові витрати.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ПрАТ «УПСК» необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, спірна ДТП трапилась 28.01.2020 та на наступний день, а саме 29.01.2020 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було повідомлено про настання страхового випадку, 30.01.2020 огляд пошкодженого автомобіля позивача «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_3 , для визначення розміру страхового відшкодування був здійснений представником ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія».

Згідно акту виконаних робіт №91037 від 28.07.2020 «Toyota Центру Львів Діамант» вартість запчастин та матеріалів, а також роботи по відновленню транспортного засобу позивача становить 60 000 грн.

Поряд з цим, остаточне судове рішення у справі про ДТП було прийнято Львівським апеляційним судом лише 22.09.2021, тому до цього моменту позивач не зміг звернутись до страховика із виплатою страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що не було встановлено вини ОСОБА_1 .

Таким чином, суд не погодився із відмовою ПрАТ «УПСК» у виплаті стразхового відшкодування з покликанням на пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV.

У цьому контексті суд врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19), у якій зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду.

Що стосується вимоги позивача про солідарне стягнення шкоди з ОСОБА_1 та ПрАТ «УПСК», суд зазначив, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

При цьому, страхове відшкодування ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не виплатило, тому суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, стягнувши лише з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, що мало місце 28 січня 2020 року - 60 000, 00 грн., оскільки така сума покривається лімітом відповідальності страховика.

Врахувавши положення матеріального закону щодо моральної школи, а також роз`яснення надані у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку, що позивачу дійсно були спричинені моральні страждання з приводу пошкодження належного майна, а також душевні страждання перенесені під час ДТП, однак вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. є завищеними, тому задовольнив такі на суму 5000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім цього, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд стягнув понесені позивачем витрати по оплаті судового збору.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Судом встановлено, що 28.01.2020 на вул. Липинського, 60 в м. Львові трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Ford Escape» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , та транспортного засобу «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_2 , керування яким здійснювала ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження.

Учасники ДТП здійснювали керування транспортними засобами на правовій підставі, як це вимагають ПДР (п.п. 2.1, 2.2).

Згідно із копією постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 30.08.2021, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22.09.2021, відповідач ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Звільнено ОСОБА_1 від адміністравтиної відповідальності у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачних ст. 38 КУпАП.

Адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП провадженням закрито (т. 1 а.с. 9-15).

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.01.2020, а також вина у такій ОСОБА_1 , визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

Будь які протилежні докази з цього приводу є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченихст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18.

Таким чином, колегія суддів виходить з того, що спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004.

Відповідно до ст. 386 ЦК України захист права власності забезпечується, в тому числі правом власника на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України).

З врахуванням зазначеного ОСОБА_2 , як власник пошкодженого автомобіля (майна) має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої таким пошкодженням, відтак є належним суб`єктом у контексті пред`явленої матеріальної вимоги.

В свою чергу, на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як власника транспортного засобу «Ford Escape», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», згідно полісу № 004734669 від 08.01.2020 встановлені наступні ліміти страхування цивільно-правової відповідальності: нульова франшиза; ліміт страхового відшкодування за шкоду життю та здоров`ю - 260 000,00 грн; ліміт страхового відшкодування за шкоду майну - 130 000,00 грн.

Жоден із учасників спірних правовідносин не заперечує те, що про ДТП, яка трапилась 28.01.2020, на наступний день було повідомлено ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», а 30.01.2020 представником ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» було проведено огляд пошкодженого автомобіля позивача «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_3 , для визначення розміру страхового відшкодування, що підтверджується актом огляду т/з у такому зазначено найменування деталів та характер їх пошкодження (т. 1 а.с. 68).

Доказів будь якого роду незгоди із встановленими пошкодженнями автомобіля «Toyota Auris» реєстраційний номер НОМЕР_3 із матеріалів справи не вбачається, а колегією суддів не встановлено.

Згідно із актом виконаних робіт №91037 від 28.07.2020 «Toyota Центру Львів Діамант» вартість запчастин та матеріалів, а також роботи по відновленню транспортного засобу позивача становить 60 000,00 грн (т. 1 а.с. 19).

05.11.2021 позивач ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування (т. 1 а.с. 22).

Листом від 08.11.2021 № 8626/18 ПрАТ «УПСК» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правовії відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не подання позивачем протягом року заяви про страхове відшкодування.

Іншими словами, сторони у справі не заперечують, що страхове відшкодування ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не було виплачене у добровільному порядку.

Зважаючи на те, що обидва відповідачі не погоджуються з висновками суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, у першу чергу апеляційний суд перевіряє підставність стягнення страхового відшкодування завданої майнової шкоди у судовому порядку.

Колегія суддів виходить з того, що цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом, який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Таким чином, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

В свою чергу, регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (п. 1.12 ст. 1 цього закону).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

В свою чергу, стаття 33 Закону № 1961-IV визначає дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Так, підпунктом 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV встановлено обов`язок водія транспортного засобу, причетного до ДТП з використанням забезпеченого транспортного засобу невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання страхового випадку.

Як зазначив Верховний Суд постанові від 18.07.2018 у справі № 759/19724/15-ц, такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості розпочати розслідування, перевірити обставини ДТП власними силами, визначити розмір шкоди і запобігти необґрунтованим виплатам.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 619/4145/15-ц зазначено, що системний аналіз положень страхового законодавства України дає підстави вважати, що письмове повідомлення страховика про ДТП не є виключним обов`язком потерпілої сторони, а тому не може слугувати правовою підставою для відмови у здійсненні страхової виплати.

Отже обов`язок невідкладно повідомити страховика про настання страхового випадку перш за все лежить на його страхувальнику або особі, яка керувала забезпеченим транспортним засобом в момент ДТП.

Порядок подання заяви для отримання страхового відшкодування, визначений у ст. 35 Закону № 1961-IV.

За правилами пункту 35.1 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону,-МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2. ст. 34 закону).

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченоїпідпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

В свою чергу, дійсно стаття 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Зокрема, цією нормою Закону визначено, що страховик не несе обов`язку виплатити страхове відшкодування та може відмовитиу її виплаті, якщо: мало місце невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (п.п. 37.1.3); неподана заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п.п. 37.1.4).

Разом з цим, згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Враховуючи те, що на виконання обов`язку потерпілого подати заяву про страхове відшкодування у строки, передбачені Законом можуть впливати як суб`єктивні, так і об`єктивні фактори, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17 висловила правову позицію щодо наслідків застосування страховиком строку, передбаченого підпункту 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону та обсягу відповідальності страхувальника, особи яка керувала забезпеченим транспортним засобом, у випадку пропуску відповідного строку.

Зокрема, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 (справа № 147/66/17) ґрунтуються на дотриманні загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності і розумності, як при застосуванні закону, так і при здійсненні учасниками цивільних відносин своїх прав та виконанні обов`язків.

Згідно висновку, викладеного у пункті 61 зазначеної постанови, саме з позиції моральності необхідно підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

У пункті 68 постанови Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що в порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії)та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми (п.85 постанови).

Також Велика Палата Верховного Суду підтвердила попередні правові висновки, зазначивши, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Відтак Закон, який спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Отже винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страховиком, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика (п.п. 87,88 постанови ВП ВС від 14.12.2021).

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що за змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 14.12.2021 (справа № 147/66/17) сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди,ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплатвзагалі (п. 132 постанови ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Аналіз норм цивільного законодавства з врахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду дає підстави для висновку, що неподання потерпілим, який зазнав майнової шкоди, заяви про страхове відшкодування у річний строк від дня настання страхового випадку (ДТП), є підставою та правом страховика відмовити у страховій виплаті в порядку позасудової процедури, визначеної Законом № 1961-IV.

При цьому практика Верховного Суду зводиться до того, що у випадку незастосування, визначеної Законом позасудової процедури відшкодування збитків за рахунок страховика, у якого застрахована цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди, потерпілий, має право пред`явити до цього страховика позов про відшкодування збитків в межах страхового ліміту визначеного Полісом обов`язкового страхування. Таке право потерпілий має і тоді, коли для застосування позасудової процедури отримання відшкодування (страхової виплати) минули строки, передбачені підпунктом 37.1.4. статті 37 Закону № 1961-IV.

Враховуючи зазначене, позивач ОСОБА_2 , який зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу по вині відповідача ОСОБА_1 , з використанням автомобіля забезпеченого Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальних збитків в межах страхового ліміту із страховика ПрАТ «УПСК», оскільки таке право він не зміг реалізувати у позасудовому прядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із страховика суму страхового відшкодування на користь позивача та підставно відмовив у солідарному стягненні такої суми, оскільки цивільно-правова відповідальність іншого відповідача, як винної особи на день ДТП була застрахована.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 наголосила, що потерпілий, який бажає отримати відшкодування збитків за рахунок страховика, не позбавлений права довести в суді, що він в позасудовому порядку у строки, визначені підпунктом 37.1.4 статті 37 з певних причин не звернувся за страховим відшкодуванням, але при цьому не допускав недобросовісної поведінки та не вчиняв дій які могли б порушити права та інтереси страховика чи інших осіб в тому числі дій, які б унеможливили визначити розмір шкоди

Крім того, у випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що остаточне судове рішення у справі щодо вини у спірній ДТП було прийнято Львівським апеляційним судом 22.09.2021, тому до цього моменту позивач не зміг звернутись до страховика із виплатою страхового відшкодування.

З огляду на зазначене, не підлягає задоволенню апеляційна скарга ПрАТ «УПСК» та апеляційна скарга ОСОБА_1 у відповідній частині.

В свою чергу, переглядаючи рішення у справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Так, відповідно до ч.1 ст. 15 та п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 26-1 цього ж Закону страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).

Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV.

Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені ст. 23 Закону № 1961-IV».

Зокрема, загальний порядок та підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди визначені статтями 1166,1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкодаполягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язкуз каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, норми статей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначене презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).

У постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вже зазначалося закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставістатті 38 КУпАП за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на встановлені обставини спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення із ОСОБА_1 завданої позивачу моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням його майна.

Так, при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, встановивши, що майну (автомобілю) позивача завдані механічні пошкодження у ДТП, що відбулось з вини відповідача, колегія суддів приходить переконання про те, що це призвело до душевних хвилювань та страждань позивача, оскільки останньому довелося нераціонально витрачати свій життєвий час та залучати значні власні фізичні, душевні, моральні зусилля і матеріальні ресурси, для відновлення попереднього стану, тому вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача відшкодування моральної шкоди, яку, виходячи з засад розумності і справедливості, суд визначив у розмірі 5000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з встановленими у справі обставинами і засновані на законі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 про недоведеність та ненадання доказів позивачем на підтвердження того, в чому саме виразились моральні страждання позивача, оскільки надання доказів з лікарні про психічний чи емоційний стан позивача, а також документів на підтвердження того, що останній зазнав будь яку моральну шкоду, не є обов`язковим.

Інші доводи апеляційної скарги у контексті суті спірних правовідносин на висновки суду не впливають.

Оцінюючи аргументи апеляційних скраг щодо судових витрат, судова колегія враховує таке.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного розрахунку судового збору, який стягнутий з нього, знайшли своє часткове підтвердження.

Зокрема, за відсутності доказів про сплату позивачем судового збору та наявності підстав для звільнення останнього від такого обов`язку, суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір на користь позивача (т. 1 а.с. 16).

Таким чином, судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції необхідно стягнути з відповідачів у дохід держави, оскільки відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення і у частині вимог до ПрАТ «УПСК», а останнє просить у повній мірі скасувати оскаржуване рішення, висновки суду про стягнення судового збору необхідно переглянути у повній мірі.

При цьому, оскільки стягнення моральної шкоди є окремою вимогою і за таку мало бути сплачено 1000,00 грн., однак, позовні вимоги у цій частині суд задовольнив частково, стягнувши 5000,00 грн., з ОСОБА_1 необхідно стягнути у дохід держави 50,00 грн. за розгляд справи у суді першої інтанції, а з ПрАТ «УПСК» 992,40 грн.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, скасувавши оскаржуване рішення у частині розподілу судового збору.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та представника ОСОБА_1 - адвоката Галушки Василя Васильовича - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року в частині стягнення судового збору скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід держави 50 (п`ятдесят) гривень 00 копійок судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривень 40 копійок судового збору.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк