Номер провадження: 22-ц/813/5306/23
Справа № 509/4165/22
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Воронцова Л. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),

суддів: Базіль Л.В.,

Ігнатенко П.Я.,

за участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пузіна Дениса Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд, здійснити поділ майна подружжя, придбаного у шлюбі з відповідачем за спільні кошти, визнавши за нею право власності на 1/2 частину : земельної ділянки, загальною площею 0,0342 га, кадастровий номер : :02:004:4101, призначену для індивідуального садівництва, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 , яке було зареєстроване на ім?я відповідача, припинивши його право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого та рухомого майна, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в сумі 2058,80 грн., за забезпечення позову 496,20 грн. та 1000 грн. витрат на проведення оціночної експертизи, мотивуючи це невизнання відповідачем спірного майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено.

07 березня 2023 року, не погоджуючись із рішенням суду, адвокат Пузін Д.М., який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати у частині задоволених позовних вимог про поділ автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 , та відмовити у задоволенні позову у цій частині, в іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування доводів скарги адвокат Пузін Д.М. зазначає, що, висновки суду є необґрунтованими та такими, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного:

- позивачем не доведено вартості автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 , що було залишено поза увагою судом першої інстанції та унеможливило визначення позивачем способу захисту, відповідно до вимог СК України.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційної інстанції належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду ОСОБА_1 та його представник повторно не з`явились, тому апеляційний суд вважає можливим справу розглядати у їх відсутності, в порядку частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , яка не визнала апеляційну скаргу та зазначила, що мала на меті лише доведення наявності її частки у майні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Справа переглядається апеляційним судом у частині задоволення позову про поділ автомобілю марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Задовольняючи позовні вимоги у відповідній частині, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу сторін і за спільні кошти подружжя, а тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу між колишнім подружжям ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами статті 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення,ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами зареєстрований 01.12.2007 р. ВДРАЦС Іллічівського МУЮ Одеської області (актовий запис № 775), в якому у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - був розірваний рішенням Іллічівського міськсуду Одеської області від 14.07.2022 р., яке набрало законної сили 14.08.2022 р. (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається та не оскаржується сторонами, що спірне майно, зокрема, автомобіль марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний у шлюбі сторін та за спільні кошти подружжя і зареєстрований за відповідачем 08.10.2021 р., що підтверджується відповідною довідкою ТСЦ МВС № 5150 ГСЦ МВС щодо державної реєстрації спірного автомобіля (а.с. 14).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Щодо заперечень відповідача, висловлених у суді першої інстанції та наведених у апеляційній скарзі, проти вартісної оцінки спірного автомобілю, наданої позивачкою, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Обґрунтування наявності таких обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач, заперечуючи проти визначеної позивачем ціни позову у частині спірного автомобілю, повинен був довести хибність його вартості, визначеної позивачем.

Зокрема, відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.103 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Визначаючи вартість спірного автомобілю, позивачка посилалась на інформацію, отриману нею з інтернет-ресурсу з продажу подібних автомобілів, такої ж марки та року випуску, долучивши до позову відповідну інформацію та пояснивши у суді першої інстанції, що саме такі кошти і було придбано авто їх сім?єю, надавши до цього розпечатку офіційного курсу НБУ (а.с. 16-18).

Та хоча відповідач із зазначеними доказами не погодився, проте належних та допустимих доказів на спростування наданої позивачем оцінки, ані протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції не надав, зокрема, не заявляв клопотань про призначення судом і проведення оціночної експертизи в порядку ст. 103 ЦПК України, або, в порядку ст. 106 ЦПК України, про проведення експертизи на замовлення представника відповідача.

Окремо апеляційний суд зауважує, що позиція сторони відповідача не може ґрунтуватись виключно на запереченні обставин, кожне з заперечень повинно доводитись належними та допустими доказами.

Зважаючи на наведене, доводи відповідача, фактично продубльовані у апеляційній скарзі про недоведеність ціни позову зводяться виключно до недоведених припущень.

ОСОБА_1 під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не надав доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження власних заперечень проти позову, не скористався правом заявлення клопотання про проведення судової експертизи, не надав жодних належних та допустимих документальних доказів, передбачених ст.ст. 76-83 ЦПК України щодо вартості спірного автомобілю .

Окрім того, апеляційний суд зауважує, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Разом з тим, позивачем не заявлялось позовних вимог, які б ґрунтувалися на вимогах ст. 365 ЦК України.

Частиною 1 ст 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, оскільки жоден з подружжя вимог щодо застосування положень ч. 2 ст. 364, ст, 365 ЦК України не заявляв, а спірне майно є неподільним та не може бути реально поділено між ними відповідно до їх часток - апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності.

Виходячи з викладено вище, оскільки під час судового розгляду не вирішувалось питання виплатити співвласникові грошової компенсацію вартості його частки у спірному майні та того чи не буде така виплата надмірним тягарем, на переконання апеляційного суду, визначення вартості спірного майна, не впливає на законність та обґрунтованість рішення, ухваленого у межах заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про поділ автомобілю марки «Volkswagen Golf», 2001 року випуску, д/н НОМЕР_1 .

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване судове рішення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив

Апеляційну скаргу адвоката Пузіна Дениса Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2023 року.

Головуючий Л.П. Воронцова

Судді : Л.В. Базіль

П.Я. Ігнатенко