Справа № 584/545/22
Провадження № 2/584/100/23
УХВАЛА

29.05.2023 м. Путивль

Путивльський районний суд Сумської області у складі: головуючого - судді Токарєва С.М., за участю секретаря судового засідання Зікрати Я.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Матішинець В.В. /в режимі відеоконференції/, представника третьої особи адвоката Сенченко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новослобідської сільської ради Конотопського району Сумської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новослобідської сільської ради Конотопського району Сумської області, який обґрунтовував тим, що 20.01.2008 між ним та ліквідаційною комісією КСП «Мирова революція» в особі його ліквідатора Оскорбіна А.Г. у простій письмовій формі був укладений договір № 4 купівлі-продажу виробничої будівлі комплексу зерносушильного (установка КЗС-20) за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна вартість цієї виробничої будівлі на момент придбання складала 14850 грн.

20.01.2008 на підставі Акту прийому-передачі, згідно договору № 4 КСП «Мирова революція» передало, а позивач прийняв установку КЗС-20, розташовану в АДРЕСА_1 .

Згідно з рахунком № 3 від 20.01.2008 для сплати згідно умов договору № 4 та прибуткового касового ордеру № 2 позивач сплатив за установку КЗС-20 кошти в сумі 14850 грн.

Проте, оскільки договір № 4 від 20.01.2008 не був нотаріально посвідчений, а ліквідатор ОСОБА_3 ухилявся від його посвідчення, позивач був не в змозі повною мірою реалізувати свої права та оформити право власності.

Державним реєстратором зазначений договір на реєстрацію прийнято не було, у зв`язку із порушенням його форми.

У зв`язку з цим позивач, відповідно до Закону України «Про третейські суди» № 1701-IV від 11.05.2004 (в редакції, що діяла на момент спірних відносин), звернувся до Постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» (свідоцтво про державну реєстрацію № 010-2005 від 13.09.2005) з позовом про визнання договору № 4 від 20.01.2008 дійсним та визнання права власності на придбане ним майно.

31.03.2008 суддею Постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» Сугоняко О.Л., за місцем третейського розгляду м. Бориспіль, Київської області, вул. Київський Шлях, 69а, після розгляду справи № ПВ-93-01/08 від 31.03.2008 постановлено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано договір купівлі-продажу № 4 від 20.01.2008 дійсним, а за ОСОБА_1 визнано право власності на установку КЗС-20, що розташована в АДРЕСА_1 .

Проте, 31.03.2009 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів», яким до п. 7 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» були внесені зміни щодо заборони розгляду третейськими судами справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки.

Отже рішення Постійно діючого третейського суду від 31.03.2008 на даний час не може бути підставою для державної реєстрації придбаного позивачем нерухомого майна.

Таким чином, позивач по теперішній час належним чином право власності на виробничу будівлю комплекс зерносушильний не зареєстрував.

Відповідно до запису про державну реєстрацію № 5000314 від 25.01.2011 КСП «Мирова революція» було припинено як юридична особа, у зв`язку з визнання його банкрутом.

17.10.2011 ухвалою Господарського суду Сумської області у справі № 6/124-04 затверджено звіт та ліквідаційний баланс банкрута КСП «Мирова революція» та підприємство ліквідоване як юридична особа.

З дня придбання вказаної будівлі позивачем, тобто з 20.01.2008 з боку КСП «Мирова революція», чи будь-якої іншої особи будь-яких претензій щодо придбання позивачем установки КЗС-20 останньому не пред`являлося, вимоги щодо повернення цього майна не заявлялися.

З 20.01.2008 по теперішній час позивач добросовісно, відкрито, безперервно та безперешкодно володіє виробничою будівлею зерносушильного комплексу (КЗС-20). Протягом вказаного періоду позивач обслуговує її, проводить у ній поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, використовує її як складське приміщення, а так само і для обробки (сушки) сільськогосподарської продукції.

З моменту придбання нерухомого майна, тобто з 20.01.2008 протягом кількох років позивач неодноразово звертався до Новослобідської сільської ради Путивльського (нині Конотопського) району, Путивльського БТІ, Путивльської реєстраційної служби прав на нерухоме майно із заявами щодо надання йому свідоцтва про право власності на виробниче приміщення КЗС-20 (комплекс зерносушильний) та його реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, вказані установи йому у цьому відмовили, у зв`язку з відсутністю належних документів, що підтверджують право власності позивача на вказане нерухоме майно.

Таким чином, позивач не може реалізувати право власності на спірну будівлю, у зв`язку з чим просить суд на підставі ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно у порядку набувальної давності.

У письмових поясненнях представник позивача зазначив, що у спірних відносинах позивач діє як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, оскільки на час придбання спірного нежитлового приміщення він не мав статусу фізичної особи-підприємця. З огляду на таке, дана справа не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства лише тому, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Спір про визнання права власності за набувальною давністю не пов`язаний з підприємницькою діяльністю позивача чи корпоративними відносинами, а тому відповідно до положень ст. 20 ГПК України, не відноситься до юрисдикції господарських судів.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та підсудна Путивльському районному суду Сумської області.

Позивач підтримав зазначену позицію свого представника.

Представник третьої особи при вирішенні питання щодо підвідомчості даної справи покладався на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, котре позивачем було придбано як фізичною особою, проте використовується ним в підприємницькій діяльності.

Зокрема, у клопотанні про виклик свідків сам позивач зазначив, що на даний час він використовує у своїй господарській діяльності виробничу будівлю комплекс зерносушильний (установка КЗС-20) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 44-45).

Крім того, на обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копії договору на постачання електричної № 414 від 01.08.2012, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ПАТ «Сумиобленерго» (а.с.54-71), копію договору на постачання електричної № 29100414 від 11.07.2017 (а.с. 72-88), укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ПАТ «Сумиобленерго», а також копії договору про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу АТ «Сумиобленерго» № 47/2-497 від 22.09.2020, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та АТ «Сумиобленерго» (а.с.84-88), що підтверджує ту обставину, що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 з 2012 року по теперішній час на зерносушильний комплекс (установку КЗС-20), що розташований в с. Нова Слобода постачається електрична енергія, що свідчить про той факт, що вказане нерухоме майно, яке є комерційною нерухомістю, а отже може бути використано виключно для здійснення господарської діяльності, використовується позивачем для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, у разі якщо спір стосується порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичної особи в межах здійснення нею підприємницької діяльності, спір належить розглядати в судах господарської юрисдикції. Зокрема, спір, що виникає з приводу майна, що належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, провадження № 12-167гс19).

Та обставина, що позивач станом на час придбання ним спірного нерухомого майна не мав статусу фізичної особи-підприємця не спростовує встановленого судом факту того, що позивач виступає у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та здійснює комерційну діяльність щодо нерухомого майна, придбаного ним, як фізичною особою. З огляду на таке, спір у даній справі пов`язаний із захистом інтересів господарської діяльності, а тому зазначений спір за суб`єктним складом учасників та характером правовідносин підлягає вирішенню в господарських судах з огляду на положення статті 20 Господарського процесуального кодексу України (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 09.08.2022 у справі № 923/1131/21).

Аналогічні за змістом висновки щодо критеріїв розмежування судової юрисдикції наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17, від 21.08.2019 у справі № 922/4239/16, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19).

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1). Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2).

Відповідно до п.6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Як вбачається зі змісту договору про постачання електричної енергії № 414 від 01.08.2012 - 03.06.2011 проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про що внесений відповідний запис № 2 620 000 0000 001570 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 54-59).

Враховуючи наведене, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та юридичною особою - Новослобідською сільською радою Конотопського району Сумської області, суд дійшов висновку про належність спору до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження по даній цивільній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вимог ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 255, 256, 260, 261 ЦПК України, суд

постановив:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Новослобідської сільської ради Конотопського району Сумської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-ти денний строк з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М.Токарєв