Постанова

Іменем України

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 740/5435/20

провадження № 61-9011св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2023 року у складі судді Карпуся І. М. тапостанову Чернігівського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовну заяву мотивовано тим, що 03 січня 2020 року ОСОБА_2 взяла у борг у позивача 5 000 доларів США строком до 03 вересня 2020 року, на підтвердження чого відповідачем було надано розписку. За умовами договору позики ОСОБА_2 зобов`язалась сплачувати 10% від суми

5 000 доларів США, а саме 500 доларів США кожного місяця та не пізніше

03 числа поточного місяця починаючи з 03 лютого 2020 року включно.

Посилаючись на невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення коштів за договором позики, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 140 375 грн - основного боргу, що еквівалентно 5 000 доларів США;

153 808,49 грн - проценти за період з 04 лютого до 04 грудня 2020 року, що еквівалентно 5 500 доларів США; 3 584,37 грн - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 03 лютого до 11 грудня

2020 року; 353,31 грн - інфляційні втрати за період з лютого до жовтня

2020 року.

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати недійсним договір позики, укладений 03 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на положення статті 231 ЦК України та вказувала, що розписка складена не 03 січня 2020 року, а 08 грудня 2020 року під тиском, погрозами та фізичним насильством з боку

ОСОБА_1 та невідомого чоловіка, і зміст цієї розписки не відповідає її волі, що можуть підтвердити свідки.

Також зазначала, що вона повернула взяті у ОСОБА_1 грошові кошти у повному обсязі.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 січня 2020 року у розмірі 254 428,09 грн, з яких: 140 375 грн - сума позики; 112 300 грн - проценти; 1 399,78 грн - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання; 353,31 грн - інфляційні втрати.

У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 мотивовані тим, що оскільки ОСОБА_2 не виконала свого обов`язку щодо повернення коштів за договором позики, є всі підстави для стягнення з неї суми заборгованості. При цьому суди стягнули проценти за користування позикою лише у межах строку дії договору позики за період з лютого 2020 року до вересня 2020 року, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку.Вважали, що хоча індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, але позивач скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті, а тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Суди не погодилися із наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої позики, які нараховані за період з 03 лютого 2020 року до 11 грудня 2020 року, оскільки за умовами укладеного сторонами договору позики ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути надану позику частинами (2 000 доларів США

03 липня 2020 року та 3000 доларів США 03 вересня 2020 року). Отже

ОСОБА_2 з 04 липня 2020 року прострочила виконання зобов`язання сплатити частину позики 54 360,20 грн (гривневий еквівалент 2000 доларів США), а з 04 вересня 2020 року прострочила виконання зобов`язання сплатити всю суму позики 138 454 грн (гривневий еквівалент 5 000 доларів США).

В частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до неї було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку ОСОБА_1 чи інших осіб, який би вплинув на її справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину. Суди врахували, що після написання розписки від 03 січня 2020 року ОСОБА_2 не зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подала зустрічний позов лише у січні 2021 року після звернення до суду ОСОБА_1 з позовом про стягнення з неї боргу за спірним договором позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 19 червня 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати в частині відмови у стягненні щомісячних відсотків за користування коштами за період з жовтня по грудень 2020 року у розмірі 42 112,50 грн та ухвалити нове в цій частині про задоволення позову. В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справа № 723/304/16-ц,

від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що частиною першою статті 1048 ЦК України прямо передбачено право нараховувати проценти до дня повернення позики. Оскільки ОСОБА_2 позику не повернула, то позикодавець правомірно нараховувала проценти й після закінчення строку дії договору позики, за період з жовтня до грудня 2020 року.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до письмової розписки від 03 січня 2020 року ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 кошти у сумі 5 000 доларів США,

які зобов`язалась повернути: 2 000 доларів США 03 липня 2020 року та

3 000 доларів США 03 вересня 2020 року зі сплатою 10% щомісяця до

03 числа.

Також 03 січня 2020 року була складена розписка (договір позики), за якою ОСОБА_2 отримала грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США у борг від ОСОБА_1 для погашення боргу за придбання частини будинку та зобов`язалась їх повернути 03 вересня 2020 року та сплачувати 10% від суми 5 000 доларів США, а саме 500 доларів США кожного місяця не пізніше

03 числа кожного місяця, починаючи з 03 лютого 2020 включно.

Вказані кошти у визначений договором строк повернуто не було.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила, крім суми позики та сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 передбачені договором позики проценти за період з 04 лютого до 04 грудня 2020 року у розмірі 153 808,49 грн.

Позиція Верховного Суду

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 щодо відмови у стягненні щомісячних відсотків за користування коштами за період з жовтня до грудня 2020 року у розмірі 42 112,50 грн, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За умовами укладеного між сторонами договору позики від 03 січня

2020 року, кінцевим строком повернення позики визначено 03 вересня

2020 року.

Установивши, що ОСОБА_2 не повернула отримані у борг кошти, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про стягнення з останньої суми заборгованості та процентів за користування грошовими коштами, нарахованими в межах строку дії договору позики.

Відносно кінцевої дати нарахування процентів за договором позики колегія суддів виходить з наступного.

Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку, встановленого договором для повернення позики, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня

2019 року у справі № 723/304/16.

Вказана постанова містить посилання на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену раніше у постанові від 28 березня 2018 року у справі

№ 444/9519/12, та зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 відхилила аргументи позивача, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.

Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18).

У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вказала на таке.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх..

У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за частиною першою статті 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України

є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

У постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі№ 902/5/19 та від 02 липня 2020 у справі № 910/18618/17, на які посилався скаржник, викладено висновок стосовно того, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Цей висновок зроблено Верховним Судом з посиланням, у тому числі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16.

У спірних правовідносинах передбачені сторонами у договорі позики проценти, як плата за надану позику, підлягають нарахуванню в межах погодженого сторонами строку повернення позики - до 03 вересня 2020 року.

Оскільки, умовами договору позики кінцевим строком повернення позики визначено 03 вересня 2020 року, нарахування процентів за користування позикою після закінчення строку, на який її надано, не відповідає законодавству, а тому відповідні доводи касаційної скарги про незаконність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про стягнення процентів за межами строку дії договору є необґрунтованими.

З огляду на неправомірність нарахування позикодавцем процентів за користування позикою після 03 вересня 2020 року, з підстав, передбачених статтею 1048 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Отже, при розгляді справи суди попередніх інстанцій правильно вважали, що проценти за користування позикою підлягають стягненню лише в межах строку дії договору позики, вирішили справу з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, підстав для відступу від яких судом касаційної інстанції не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що означені правові висновки фактично змінюють зміст статті 1048 ЦК України є безпідставними, оскільки в них вказано міру відповідальності за порушення грошового зобов`язання у випадку настання прострочення після закінчення строку дії договору позики у порядку, передбаченому частиною другою статті 625 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з жовтня до грудня 2020 року у розмірі 42 112,50 грн ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 січня 2023 року тапостанову Чернігівського апеляційного суду від 17 травня

2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з жовтня до грудня 2020 року у розмірі 42 112,50 грн залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара