ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4718/23 Справа № 183/1949/22 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з під арешту, в якій подано апеляційну скаргу Управлінням Служби безпеки України в Дніпропетровській області на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2023року (головуючий в суді першої інстанції Городецький Д.І.),

ВСТАНОВИВ:

17 травня 2022року ОСОБА_1 , через представника адвоката Гудименко Володимира Геннадійовича звернувся в суд із позовом до Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області - СБУ та Дніпропетровської обласної прокуратури - Прокуратури про захист права власності, в якому виклав вимоги про скасування постанови про накладення арешту на майно СБУ від 17 травня 2011року про арешт земельної ділянки площею 2,000га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер -01-402-0031 - Земельна ділянка, посилаючись на те, що він власник Земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності Серія ЯЖ № 381531, виданого Новомосковською райдержадміністрацією на підставі розпорядження голови № 1148 від 15 липня 2008року, також просив скасувати обтяження накладене постановою від 17 травня 2011року і виключити з Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження на Земельну ділянку.

В обґрунтування позову заявник посилався на те, що постанова СБУ в Дніпропетровській області від 17 травня 2011року винесена у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_2 в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, провадження у якій закрито за відсутністю в діянні останнього складу злочину, однак не вирішено питання щодо постанови СБУ від 17 травня 2011року і зняття арешту з належної позивачу, котрий не був учасником цього кримінального провадження, Земельної ділянки.

Та позивач стверджував, що на час його звернення до суду з цим позовом не має відкритих чи поновлених кримінальних проваджень де би вирішувалось питання щодо його Земельної ділянки та наявна заборона на відчуження належного йому майна не ґрунтується на законі і не переслідує жодної легітимної мети.

В подальшому ОСОБА_1 уточнив позов та вимагав звільнити Земельну ділянку з-під арешту, накладеного постановою СБУ в Дніпропетровській області від 17 травня 2011року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2023року задоволено позовні вимоги, звільнено з-під арешту Земельну ділянку та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що підтверджені обставини з приводу того, що арешт на належну ОСОБА_1 . Земельну ділянку, право власності на яку зареєстроване позивачем відповідно до законодавства чинного на час виникнення такого права, накладався органами досудового розслідування в рамках кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України провадження у якій закрито за відсутністю в діянні складу злочину. Однак арешт, який підлягав скасуванню після припинення кримінальних процедур, не був знятий та збереження впродовж тривалого часу чинності арешту щодо майна ОСОБА_1 за умов відсутності будь-яких проваджень щодо цього майна чи позивача порушує право позивача на «мирне володіння своїм майном» та позбавляє позивача «правової визначеності» щодо можливості розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд.

З таким рішенням не погодилось СБУ в Дніпропетровській області, представник якого в апеляційній скарзі вимагав скасувати рішення та відмовити в позові, оскільки суд допустив порушення норм процесуального та матеріального права.

Доводи скарги зводились до того, що суд вирішив питання про зняття арешту в порушення процесуальних норм за якими, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960року, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюється за правилами КПК України 2012року, а не за правилами цивільного судочинства. На думку заявника, позивач як власник майна на яке накладено арешт під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді або суду з клопотанням про скасування такого арешту.

Також в обґрунтування скарги заявник посилався на те, що постанова слідчого СБУ в Дніпропетровській області від 17 травня 2011року про накладення арешту прийнята у межах, у порядку, у спосіб і відповідно до вимог чинного законодавства, та ніщо не вказує на те, що мали місце неправомірні дії чи бездіяльність при проведенні досудового розслідування.

Водночас незаконність та необґрунтованість рішення суду заявник вбачав у тім, що СБУ в Дніпропетровській області як таке що не порушувало прав, свобод чи інтересів позивача не є належним відповідачем та відповідальність повинна нести інша особа, а не та до якої пред`явлено позов.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення Прокурора, за відсутності СБУ в Дніпропетровській області від представника якого надійшло клопотання про розгляд справи без нього, також за відсутності позивача явка якого не є обов`язковою, повідомленого про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно Державного акту Серія ЯЖ № 381531 від 31 липня 2008року, виданого Новомосковською райдержадміністрацією на підставі розпорядження голови № 1148 від 15 липня 2008року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,000га, розташованої на території Піщанської сільської ради, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства /а.с.12/.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр іпотек, Єдиний реєстр заборони відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 10 лютого 2022року містить запис про арешт земельної ділянки, кадастровий номер -01-402-0031 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 17.05.2011 Управління СБУ в Дніпропетровській області зареєстровано обтяження за № 11178205, реєстратором зазначено Дніпропетровську філію державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України /а.с.13/.

Слідчим по ОВС слідчого відділу СБУ в Дніпропетровській області в постанові від 17 травня 2011року накладено арешт на 35 земельних ділянок, в тому числі на земельну ділянку 2,0га кадастровий номер -01-402-0031, належну ОСОБА_1 , в рамках кримінальної справи порушеної 02 жовтня 2009року, по факту розтрати в особо великому розмірі посадовими особами Новомосковської РДА майна, а саме передачі в приватну власність земельних ділянок, які являлися островами, відносились до земель водного фонду і не підлягали передачі /а.с.123-124/.

За змістом постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014року, закрито провадження в кримінальній справі за відсутності в діянні складу злочину щодо особи, обвинуваченої в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, який полягав у зловживанні посадовою особою своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, що потягло тяжкі наслідки, з тих підстав, що злочин перестав бути кримінально карним діянням. Обвинувачення полягало, в тому що будучи посадовою особою заступником начальника Новомоськовського районного відділу земельних ресурсів, у березні 2008року в м. Новомоскоську, діючи умисно, в порушення статті 59 Земельного кодексу України та п.п.2.8 і 2.9 своєї посадової інструкції, обвинувачений зловживав своїм службовим становищем в інтересах третіх осіб, прийняв рішення рекомендувати Новомосковській РДА передати 35 громадянам України у власність для ведення особистого селянського господарства, земельні ділянки, що практично не підлягали передачі, розташовані на островах озера ім. В.І.Леніна, що знаходяться на території Піщанської сільради, незаконно визнавши дані острови придатними для передачі у власність, тим самим, використав своє службове становище всупереч інтересам служби, що спричинило заподіяння державним інтересам матеріального збитку у розмірі 226 891,35грн, що у 881 раз перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками /а.с.14-16, 125-127/.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втратили кримінальний процесуальний характер, та звільнення майна з-під арешту, що ґрунтується на праві власності, є належним способом захисту цивільного права позивача.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався норм процесуального права, та повно встановив обставини у справі.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, зокрема у спосіб виключення майна з-під арешту.

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Та кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб встановлений законом /частина перша та друга статті 16 ЦК України/.

За частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу учасників такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, пред`явлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже наведені норми дозволяють спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядати в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За конкретних обставин цієї справи, сторони не заперечували обставин належності позивачу на праві власності Земельної ділянки, на підставі Державного акту, також не ставились під сумнів обставини щодо накладення арешту на це майно слідчим відділу СБУ в Дніпропетровській області постановою від 17 травня 2011року в ході кримінального провадження, а також те, що це провадження закрито за реабілітуючих обвинувачену особу обставин постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2014року, однак судом не знято арешт з майна позивача.

ОСОБА_1 висунув вимоги про захист свого права власності ґрунтуючись на тому, що на час звернення до суду не існує жодного кримінального провадження в межах розгляду якого вирішувалось би питання щодо належної позивачу Земельної ділянки.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу.

Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи (в тому числі у зв`язку із скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. Так як слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання ОСОБА_1 за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи. Однак означений спосіб розв`язання порушеного ОСОБА_1 питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 28 КПК України 1960 року суд кримінальної юстиції компетентний розглядати цивільний позов лише разом із кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом не у зв`язку з завданням йому шкоди, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17, провадження № 14-181цс19, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Встановивши факт закриття кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року та наявність записів у реєстрах про арешт, накладений за правилами КПК 1960 року, який не скасований, Земельної ділянки, належної позивачу, суд обґрунтовано констатував факт порушенням права позивача на мирне володіння своїм майном.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що не має практичної доступної для позивача можливості виправити встановлені в даній справі порушення в інший спосіб ніж шляхом звільнення належного йому майна з під арешту за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм процесуального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити без задоволення апеляційну скаргу та без зміни рішення суду.

Керуючись статтями 255, 268, 367, 375, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2023року.

Судді: