ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» травня 2023 року

м. Харків

справа № 953/1693/20

провадження № 22ц/818/781/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Пилипчук Н. П.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представниця позивачки - ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року в складі судді Попрас В.О.

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2019 року о 19:45 ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Чоботарська та вулиці Дмитрівська в м. Харкові при в`їзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Чоботарська, не надав переваги у русі автомобілю «MERCEDES BENZ», державний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, та скоїв зіткнення з ним, внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди та накладено штраф.

Вказала, що її чоловік ОСОБА_5 , якому належав автомобіль «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті вона успадкувала зазначений автомобіль. 19 грудня 2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.

Зазначила, що їй як власниці автомобіля «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , завдана матеріальна шкода у розмірі 93 860,00 грн, що підтверджується звітом дослідження спеціаліста -автотоварознавця №02/12/2019Ч від 20 грудня 2019 року, яку має відшкодувати відповідач разом з витратами за складання звіту, що становить 1560,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 93 860,00 грн, та витрати, пов`язані з оплатою послуг щодо проведення оцінки пошкодження автомобіля в сумі 1560,00 грн, а загалом - 95 420,00 грн, а також судовий збір в розмірі 954,20 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на її користь відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 93 860,00 грн, витрати на оплату послуг за проведення оцінки пошкодження автомобіля - 1560,00 грн та сплачений судовий збір - 945,20 грн., а всього - 96 365,20 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_3 подав заяву про його перегляд.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_3 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року, заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення суду змінити, призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Так зазначив, що він не отримував ухвалу суду про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви та судові повістки, у зв`язку з чим не мав можливості з`явитися у судове засідання, заперечувати проти позову, заявити клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи для визначення дійсного розміру збитків. Він перебував за межами України з 31 січня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з 27 серпня 2020 року по 29 листопада 2020 року, з 02 січня 2021 року дотепер. Тобто, на час розгляду справи він не міг знати про нього. Члени його родини також не отримували ані судових повісток, ані копії заочного рішення суду. Звіт дослідження спеціаліста -автотоварознавця №02/12/2019Ч від 20 грудня 2019 року не є належним доказом розміру збитків, адже не містить посилання на джерело отримання розрахунку ринкової вартості автомобіля, отже у справі необхідним є проведення експертизи.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_3 подав клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, яке мотивоване тим, що для встановлення обставин справи необхідні спеціальні знання. Наданий позивачкою звіт дослідження спеціаліста - автотоварознавця №02/12/2019Ч від 20 грудня 2019 року не є належним доказом розміру збитків. Його не було повідомлено про огляд пошкодженого транспортного засобу. Джерелом доказів є саме висновок експертизи, а не звіт. Експерт є незалежним учасником судового процесу, що попереджається про кримінальну відповідальність. Як вбачається зі звіту вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує його вартість до дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про економічну необґрунтованість ремонту. Тобто, транспортний засіб є фізично знищеним. У такому разі потерпілому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, оспорюваним судовим рішенням стягнуто з нього всю вартість транспортного засобу, який залишається у позивачки, що призводить до її надмірного збагачення. Позивачка не зареєструвала право власності на автомобіль після отримання свідоцтва про право на спадщину у Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області. Звіт не містить посилання на джерело отримання розрахунку ринкової вартості автомобіля.

Просив призначити судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання: «визначити суму матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 29 жовтня 2019 року?», проведення якої доручити експертам Харківського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (м. Харків, вулиця Ковтуна, №34), оплату за проведення експертизи покласти на нього.

26 травня 2023 року до суду апеляційної інстанції від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала заочне рішення законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому виклала обставини справи. Звернула увагу суду на те, що ніякого збагачення від пошкодження власного транспортного засобу вона не отримала. Навпаки, вона понесла тільки збитки. Зазначила, що відповідач повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Проте, до суду першої інстанції не з`являвся. На її думку, відповідач, щоб уникнути покарання та не сплачувати збитків, виїхав за межі України. Пошкоджений транспортний засіб вона продала.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 30 травня 2023 року до суду апеляційної інстанції від представниці позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю та відсутністю позивачки, в якій вона вказала, що проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про призначення судової експертизи вона заперечує та повідомила, що транспортний засіб продано орієнтовано 10 січня 2021 року за 500 доларів США на запчастини. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як винний у дорожньо-транспортній пригоді водій має відшкодувати позивачці завдані пошкодженням її автомобіля збитки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 жовтня 2019 року о 19:45 ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Чоботарська та вулиці Дмитрівська м. Харкова при в`їзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Чоботарська, не надав переваги у русі автомобілю «MERCEDES BENZ», державний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, та скоїв зіткнення з ним, внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження (а. с. 7).

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди та накладено штраф (а. с. 8, 45).

Власник автомобіля «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 9).

Після його смерті дружина ОСОБА_1 успадкувала зазначений автомобіль та 19 грудня 2019 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 4-414 (а. с. 9).

Як вбачається зі звіту дослідження спеціаліста - автотоварознавця №02/12/2019Ч від 20 грудня 2019 року, власниці автомобіля «FORD FIESTA», державний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді завдано матеріального збитку у розмірі 93 860,00 грн. Вартість автомобіля у пошкодженому стані складає 22 385,26 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ та вартість запчастин з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, - 71 474,74 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ та вартість запчастин без урахування коефіцієнту фізичного зносу -164 097,04 грн, коефіцієнт фізичного зносу - 0,70, ринкова вартість автомобіля на момент пошкодження - 93 860,00 грн (а. с. 10-35).

Про проведення огляду автомобіля ОСОБА_3 був повідомлений електронним повідомленням, а також за номером телефону (а. с. 21).

За складання звіту ОСОБА_1 сплачено 1560,00 грн, що підтверджується квитанцією № 1076371 від 20 грудня 2019 року (а. с. 36).

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 40).

З 31 січня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з 27 серпня 2020 року по 29 листопада 2020 року, з 02 січня 2021 року ОСОБА_3 виїжджав за межі України, що підтверджується копією його паспорту для виїзду закордон (а. с. 68-72).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Згідно з вимогами Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11 лютого 2009 року в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26 вересня 2011 року, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця.

Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном всупереч волі його власника.

Отже, відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, несе особа, яка керувала транспортним засобом і з вини такої сталася ДТП. З урахуванням пункту 2.2 Правил дорожнього руху, якщо особа під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на нього, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання майнової шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 як до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи з вимогами про відшкодування шкоди, завданої їй як власниці автомобіля, яким він керував на момент дорожньо-транспортної пригоди.

Встановивши, що автомобілю позивачки спричинено пошкодження, чим завдано збитків, розмір яких підтверджується звітом дослідження спеціаліста -автотоварознавця, вина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді ним визнається та підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 збитків та витрат на складання звіту у розмірі 95 420,00 грн.

Доводи ОСОБА_3 щодо незгоди з розміром збитків, визначених звітом дослідження спеціаліста - автотоварознавця, судова колегія не бере до уваги, оскільки цей звіт іншими доказами не спростовано.

Клопотання ОСОБА_3 щодо призначення судової автотоварознавчої експертизи залишено без задоволення з підстав, зазначених в ухвалі.

Твердження ОСОБА_3 щодо того, що автомобіль позивачки є фізично знищеним, у зв`язку з чим їй має відшкодовуватися різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», судова колегія відхиляє, оскільки зазначений закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, які не є відносинами страхування, адже цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 як водія на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.

Посилання ОСОБА_3 на те, що позивачка не зареєструвала право власності на автомобіль після отримання свідоцтва про право на спадщину у Регіональному сервісному центрі Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, є безпідставними, адже ОСОБА_1 успадкувала цей автомобіль після смерті чоловіка та отримала правовстановлюючий документ свідоцтво про право на спадщину.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

На відміну від нерухомого майна ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою, виходячи з нормативного регулювання.

Реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не впливає на набуття особою права власності на нього. Не здійснення реєстрації (державної та/або відомчої) транспортного засобу не є підставою для оспорювання права власності набувача.

Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.

Наслідком порушення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року, є покладення та порушників відповідальності, встановленої законом (пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22, постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/24050/17, від 16 грудня 2020 року у справі № 278/3640/18, провадження № 61-11481св20, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/59768/19-ц.

Твердження відповідача щодо того, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, судова колегія також відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_3 про розгляд справи за місцем реєстрації його проживання: АДРЕСА_1 (а. с. 40).

Зокрема, ОСОБА_3 за вказаною адресою судом першої інстанції надсилалась повістка про виклик в судове засідання на 09 квітня 2020 року, в якому ухвалене оскаржене заочне рішення суду першої інстанції, яка повернулась не врученою з відміткою у поштовому повідомленні про причини невручення «адресат відсутній» (а. с. 52). Про те, що він перебував за межами України з 31 січня 2020 року по 30 квітня 2020 року, з 27 серпня 2020 року по 29 листопада 2020 року, з 02 січня 2021 року дотепер суду першої інстанції він не повідомляв.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 12 травня 2022 року у справі № 645/5856/13-ц (провадження № 61-2876св21).

Таким чином, ОСОБА_3 вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.