КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2/756/741/23 Головуючий у 1 інстанції: Ткач М.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «БТА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання частково недійсним договору факторингу, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 03.12.2007 року між нею та відповідачем - Відкритим акціонерним товариством «БТА Банк» було укладено кредитний договір №10/07-О, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 200000 доларів США на споживчі потреби з графіком повернення кредиту (Додаток №1 до Договору), зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 03.12.2022 року.

З метою забезпечення виконань зобов`язання за кредитним договором, 03.12.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «БТА БАНК» було укладено Іпотечний договір, згідно якого позивачка передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеса від 24.04.2013 року задоволено позовні вимоги ВАТ «БТА БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Крім того, було задоволено її зустрічний позов про визнання іпотечного договору недійсним.

Вказувала, що 08 жовтня 2013 року Апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеса від 24.04.2013 було скасовано у частині задоволення зустрічного позову, ухвалено рішення про відмову в задоволенні цієї частини позову, а в решті рішення залишено без змін.

12.03.2015 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшов позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 та поручителів за кредитним договором №10/07-О про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, у задоволенні якого рішенням суду від 24.09.2020 року було відмовлено.

10.02.2021 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Приморського районного суду м.Одеса з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, зі змісту якого вбачається, що як на підставу позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» посилається на Договір факторингу, укладений 03.04.2014 року між ПАТ «БТА БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до умов якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги по кредитних договорах, які було укладено ПАТ «БТА БАНК» з позичальниками, в тому числі і по кредитному договору №10/07-О, укладеному 03.12.2007 року між ПАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 200 000 доларів США. Виконання зазначеного зобов`язання було забезпечено іпотекою, в яку було передано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач повідомляє, що не отримувала письмового повідомлення від ПАТ «БТА БАНК» або ТОВ «Кредитні ініціативи» про відступлення права грошової вимоги з зазначенням в повідомленні визначеної грошової вимоги, яка підлягає виконанню, а також зазначення фактора, якому має бути здійснений платіж. Також, позивач зазначає, що відповідачами недотримано вимог ст.227 та 512 ЦК України, щодо суб`єктного складу сторін при укладенні договору факторингу від 03.04.2014, набуття права вимоги за кредитним договором №10/07-О від 03.12.2007, в якому валютою зобов`язання виступають долари США, адже ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримувало ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями, отже не мало права виступати стороною договірних відносин, які передбачають прийняття виконання позивачем своїх грошових зобов`язань на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» виключно в іноземній вільноконвертованій валюті.

З Кредитного договору № 10/07-0, укладеного 03.12.2007 року між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 , вбачається, що предметом, зазначеного договору є іноземна валюта - долари США (п.1.1 договору). Договором передбачено, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах, встановленим цим договором (п. 5.6 договору).

Зазначає, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Таким чином, на час укладення договору факторингу від 03.04.2014 року між ПАТ «БТА БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи» діяли положення Національногобанку України, що наведені у Постанові Правління НБУ № 297 від 09.08.2002 року «Про затвердження Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національномуоператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій(п.п. 1.2.) які передбачали: «Небанківська фінансова установа,національний оператор поштового зв`язку має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закони України фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", якщо вони є валютними операціями тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5Декрету».

Положення Кредитного договору №10/07-0 від 03.12.2007 року щодо валюти договору (валюта зобов`язання), відповідно до ст.ст.524, 533, 638 Цивільного кодексу України, є істотною умовою Кредитного договору, а тому, без попереднього внесення відповідних змін до умов Кредитного договору позичальник позбавлений права вносити платежі в іншій валюті ніж валюта кредиту. У той же час, інша сторона, до якої перейшли всі права та обов`язки банку (ст. 514 ЦК України) за таким договором, не має права змінювати валюту платежу визначену Кредитним договором в односторонньому порядку.

Зазначені вище фактичні обставини позбавляють ТОВ «Кредитні ініціативи» права використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні позивачем своїх зобов`язань по Кредитному договору та створюють підстави вважати, що оспорюваний правочин укладений відповідачами з порушенням вимоги ч. 3. ст. 512 ЦК України до суб`єктного складу сторін оспорюваного правочину.

Позивач зазначає, що таким чином, відповідачами у справі недотримано вимог, у тому числі, ст. 227 та ст. 512 ЦК України, щодо суб`єктного складу сторін при укладанні Договору факторингу від 03.04.2014 року, набуття права вимоги за Кредитним договором № 10/07-0 від 03.12.2007 року, в якому валютою зобов`язання виступають долари США, адже ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримувало ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями, отже не мали права виступати стороною договірних відносин, які передбачають прийняття виконання позивачем своїх грошових зобов`язань на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» виключно в іноземній вільноконвертованій валюті.

Звертав увагу суду, що викладені вище доводи ґрунтуються і на правовій позиції Верховного Суду, наведеній в постанові від 16.12.2020 року у справі №461/2900/11 (провадження № б1-2309св18), у відповідності до якої ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, без отримання якої такий договір факторингу є недійсним.

Повний перелік ліцензіатів, які мають або колись мали ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями опублікований на офіційному веб-сайті Національного банку України

Серед вказаних ліцензіатів відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» не значиться, а отже ТОВ «Кредитні ініціативи» не має та ніколи не мало ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Враховуючи, що право небанківської установи (тобто ТОВ «Кредитні ініціативи») на надання фінансової послуги (тобто факторинг), пов`язаної зі здійсненням валютної операції (набуття права вимоги за кредитами в іноземній валюті) виникає лише після отримання ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, то укладаючи оспорюваний Договір факторингу від 03.04.2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» порушено пункт 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297.

За таких обставин зазначений Договір, укладений ТОВ «Кредитні ініціативи» за відсутності цивільної дієздатності на його укладення, а укладений за таких умов договір суперечить вимогам цивільного законодавства щодо вимог до їх суб`єктного складу (п. 1.2. наведеного Положення), а тому повинен бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи вищевказані обставини, позивачка просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір факторингу від 03.04.2014 року, укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «БТА БАНК» у частині відступлення права вимоги по Кредитному договору № 10/07-О від 03.12.2007 року, укладеного між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонським районним судом м. Києва від 09.06.2023 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовну заяву задовольнити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що вимагаючи визнання недійсним договору факторингу, укладеного 03.04.2014 року між ПАТ «БТА БАНК» та ТОВ «Кредитні ініціативи», за яким останній набув права вимоги за Кредитним договором №10/07-0, укладеним 03.12.2007 року між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 , предметом якого є іноземна валюта - долари США (п.1.1 договору), позивач, зокрема, посилався на правову позицію Верховного Суду, наведену в постанові від 16.12.2020 року в справі №461/2900/11 (провадження №61-2309св18), у відповідності до якої ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, без отримання якої такий договір факторингу є недійсним.

При цьому, Верховний Суд застосував наступні норми права:

- пункт 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297;

- пункт 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»;

- підпункт 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Однак, суд першої інстанції не врахувавта не надав жодної оцінки зазначеному аргументу, чим порушив вимоги норм процесуального права, зокрема п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсним договору факторингу від 03.04.2014 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «БТА БАНК» у частині відступлення права вимоги по Кредитному договору №10/07-0 від 03.12.2007 року, укладеного між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 , що предметом Кредитного договору № 10/07-0, укладеного 03.12.2007 року між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 , є іноземна валюта - долари США.

При цьому, пославшись на положення статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Оболонський районний суд міста Києва дійшов висновку, що аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету №15-93 дає підстави вважати, що право вимоги за кредитним договором (укладеним між ПАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 в іноземній валюті - доларах США), яке перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» за оскаржуваним договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії», а тому, при укладенні оскаржуваного договору факторингу було дотримано вимоги законодавства.

Таке застосування зазначеної норми не відповідає її змісту та суперечить практиці її застосування, наведеній в правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.12.2020 року у справі №461/2900/11 (провадження №61-2309св18).

Верховний Суд в зазначеній постанові зазначив, що доводи відповідача про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки особа, яка набула право вимоги за кредитним договором в іноземній валюті, не видавала кредит, а тому для укладення договору факторингу не потребує генеральної чи індивідуальної ліцензії для кредитування, то колегія суддів Верховного Суду їх відхиляє.

Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297. небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.

Таким чином, ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Зазначив, що у справі, яка розглядається, судом було встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою.

Тобто, ТОВ «Кредитні ініціативи» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

За викладених обставин вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані зазначені вище норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що набуття ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до позивача по кредитному договору у якому, грошовою одиницею визначена іноземна валюта (валютний кредитний договір), є правомірним.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 03.12.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «БТА БАНК» було укладено кредитний договір №10/07-О, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 200000 доларів США на споживчі потреби з зі сплатою 15% річних, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості до 03.12.2022 та встановлено графік повернення кредиту (Додаток № 1 до Кредитного Договору).

Згідно з п.4.1 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечуватиметься, серед іншого п.4.1.2 іпотекою нерухомості, а саме: АДРЕСА_2 . Передача зазначеної вище нерухомості в іпотеку оформляється окремим договором - Договором іпотеки, від 03.12.2007 року, який укладається одночасно з укладенням цього договору.

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 03.12.2007 року укладено іпотечний договір. Відповідно до п.2.1 Іпотечного договору, іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного і всіх його зобов`язань за кредитним договором №10/07-О від 03.12.2007 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі.

Предметом іпотеки за цим договором є квартира під номером

АДРЕСА_1 (п.3.1. іпотечного договору).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2013 року у справі №2-3297/11 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «БТА Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь Приватного акціонерного товариства «БТА Банк заборгованість за Кредитним договором №10/07-О від 03 грудня 2007 року в розмірі 1525738,69 гривень - сума простроченої заборгованості за кредитом; 143324,64 гривень - сума прострочених процентів за користування кредитом; 283955,59 гривень - сума пені за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом; 4881, 95 гривень - сума стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання боржником грошового зобов`язання. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено, визнано недійсним іпотечний договір від 03.12.2007, укладений між ОСОБА_1 та Відкритим Акціонерним Товариством «БТА Банк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В. 03.12.2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 183.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08.10.2013 рішення Приморського районного суду м.Одеси від 24.04.2013 скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ПАТ «БТА Банк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, ухвалено нове рішення в цій частині. В позові ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ПАТ «БТА Банк» та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовити. Врешті рішення залишено без змін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.09.2020 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Встановлено, що 03.04.2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу.

Відповідно до п.п.2.1 цього договору клієнт відповідно до умов цього договору відступає свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги клієнту, набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та сплачує клієнту грошові кошти в розмірі, що становить ціну продажу та в поряду, передбаченому цим договором. При цьому, сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах, та права вимог по договорам забезпечення відступаються/передаються клієнтом фактору за цим договором на основі «як є», остаточно та назавжди, та ні за яких обставин не підлягають поверненню фактором клієнту (окрім повернення грошових коштів, згідно п.5.3. цього договору) без надання будь-яких пов`язаних запевнень та гарантів, окрім тих, що вказані у цьому договорі. Після переходу прав вимоги заборгованості до фактора, останній має право нараховувати, в якості нового кредитора у зобов`язанні, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними зобов`язань за кредитними договорами по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів, в тому числі тих, що можуть виникнути у майбутньому, у зв`язку із нарахуванням фактором, в якості нового кредитора, процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів по відношенню до боржників, у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому (п.2.2. договору факторингу).

Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в дату відступлення, якою є дата укладення цього договору, після чого фактор стає новим кредитором у зобов`язанні по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (п.2.3. договору факторингу).

Згідно копії реєстру заборгованості боржників (додаток №1) до договору факторингу до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги по кредитному договору №10/07-О від 03.12.2007 року, де позичальником зазначено ОСОБА_1 .

Також встановлено, що 03.04.2014 року між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за іпотечними договорами, відповідно до п.п.1.1., 2.1. цього договору сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 03 квітня 2014 року, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором. Іпотекодержатель передає новому іпотекодаржателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до цього договору.

Вказані обставини підтверджені додатком №1 до договору про передачу прав за іпотечними договорами від 03 квітня 2014року.

03.04.2014 між ПАТ «БТА Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про передачу прав за договорами застави, відповідно до п.п.1.1., 2.1. цього договору, сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах, що здійснюється на підставі договору факторингу від 03 квітня 2014, укладеного між сторонами, одночасно передаються права вимоги за договорами застави рухомого майна, які визначені цим договором (а.с.215-216).

Вказані обставини підтверджені додатком №1 до договору про передачу прав за договорами застави від 03 квітня 2014 року (а.с.217-218).

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для визнання недійсним договору факторингу від 03.04.2014 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «БТА БАНК» у частині відступлення права вимоги по Кредитному договору №10/07-О від 03.12.2007 року, укладеного між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 .

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

За ч.1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За статтею 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмежень.

Згідно з ч.5 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним Договір факторингу від 03.04.2014 року, укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «БТА БАНК» у частині відступлення права вимоги по Кредитному договору №10/07-О від 03.12.2007 року, укладеного між ВАТ «БТА БАНК» та ОСОБА_1 зазначаючи, що не отримувала письмового повідомлення від ПАТ «БТА БАНК» або ТОВ «Кредитні ініціативи» про відступлення права грошової вимоги із зазначенням в повідомленні визначеної грошової вимоги, яка підлягає виконанню, а також зазначення фактора, якому має бути здійснений платіж, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримувало ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями, отже не мало права виступати стороною договірних відносин.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором та здійснюється без згоди боржника.

Одним з випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, ЦК України проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, це, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Судом встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстроване як фінансова установа, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серії ФК №214 від 22.09.2008 року, виданим Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України на підставі Розпорядження Комісії від 18 вересня 2008 року №1121, реєстраційний номер 13102248, код фінансової установи 13.

Згідно Додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи встановлено, що ТОВ «Кредитні ініціативи», як фінансова компанія має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства наступні фінансові послуги: фінансовий лізинг, надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів, надання поручительств, надання гарантій, факторинг.

Фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, що ТОВ «Кредитні ініціативи» має право надавати фінансові послуги, зокрема, факторингу на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та Додатку до нього без необхідності отримання відповідного дозволу/ліцензії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі

№ 909/968/16 (провадження №12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

Тому, набуття ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до позивача по кредитному договору у якому, грошовою одиницею визначена іноземна валюта (валютний кредитний договір) є правомірним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведене, оскільки обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не доведено обставини, на які позивач посилається, то суд прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: