П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , поданою представником Кізік Анною Миколаївною , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником Бойкінічем Романом Сергійовичем , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року про залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила розірвати договір поставки, укладений 10 листопада 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; стягнути з ФОП ОСОБА_1 125 375 грн. 25 коп., з яких: 124 760 грн. вартість товару; та 3% річних в розмірі 615 грн. 25 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до усної домовленості між сторонами було досягнуто згоди щодо поставки обладнання для басейну, який є укладеним з моменту оплати товару. 10 листопада 2020 року ОСОБА_3 повністю оплатила товар в розмірі 3 500 євро, що підтверджується прибутковим касовим ордером. Оскільки сторони не визначили строк, протягом якого відповідач повинен був поставити обладнання для басейну, то відповідно до приписів ст. 530 ЦК України з урахуванням письмової вимоги до відповідача від 06 вересня 2022 року поставка мала відбутись протягом 7 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги. Проте, до теперішнього часу товар позивачу не поставлений. Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання щодо поставки товару, що є істотним порушенням договору, то наявні усі підстави для розірвання договору поставки та стягнення сплачених коштів в сумі 124 670 грн., що становить еквівалент 3 500 євро станом на день подання позовної заяви. Також, відповідач повинен сплатити 3% річних за період з 12 вересня 2022 року по 11 листопада 2022 року в сумі 615 грн. 25 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про розподіл судових витрат та просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 25 037 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що ним дійсно було виписано позивачу квитанцію № 0439 від 10 листопада 2020 року про отримання коштів. Згідно з зазначеною квитанцією, сума оплати визначена 3500 євро. У розділі квитанції підстава платежу зазначено «за басейн». Інших, будь-яких даних про перелік та опис товару, його кількість та інші ознаки, не було зазначено. При цьому, між сторонами не укладалось будь-яких інших документів, згідно з якими, між ними було досягнуто домовленості про постачання обладнання, про яке зазначає позивач. У квитанції не було зазначено, що оплата отримана відповідачем, передбачала постачання товару, а саме обладнання для басейну. Між сторонами існували правовідносини щодо будівництва басейну, у зв`язку з чим і були отримані кошти. Відповідач звертає увагу, що судом помилково до спірних відносин застосовано положення Цивільного кодексу України, яким регулюється купівля-продаж товарів, що у свою чергу призвело до прийняття неправильного рішення у справі. Так, суд фактично виходячи з наданої позивачем квитанції, дійшов висновку, що між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу басейну, не дивлячись на те, що у поданому позові було зазначено, що предметом нібито купівлі-продажу була поставка товару, а саме обладнання для басейну. Проте, суд без жодної підстави та доказів, дійшов висновку, що предметом купівлі-продажу є саме басейн. Отже, суд самостійно, без доказів та пояснень позивача змінив з власної ініціативи предмет купівлі-продажу. Відповідно, судом вибірково прийнято доводи позивача без належного встановлення обставин отримання відповідачем оплати, за квитанцією, при цьому, не надавши оцінку доводам відповідача. Однак, між сторонами не укладалось жодного договору купівлі-продажу предметом якого було б обладнання для басейну або передача у власність басейну. Натомість, судом не взято до уваги, що між сторонами існували інші за своєю правовою природою взаємовідносини, а саме щодо будівництва басейну на території домоволодіння позивача, що не спростовано відповідачем. Як доказ того, що між сторонами існували взаємовідносини про виконання робіт щодо будівництва басейну відповідачем до відзиву долучено інші квитанції про оплату робіт по будівництву басейну та матеріали справи № 752/1452/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих неякісно виконаними роботами. Відповідно, позивачем не надано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу того, що між сторонами існували домовленості про поставку обладнання для басейну або басейну. Квитанція № 0439 від 10 листопада 2020 року, яка долучена до матеріалів даної справи, не містить у собі інформації, яка підтверджує факт досягнення між сторонами домовленостей про поставку обладнання для басейну. Відповідач натомість, не змогла пояснити оплату за який саме товар вона здійснила та не спростувала того факту, що між сторонами існували правовідносини щодо виконання робіт щодо будівництва басейну і саме в рамках виконання робіт була проведена оплата.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує про те, що відповідач визнає факт отримання ним від позивача грошових коштів за обладнання для басейну, що підтверджується поясненнями його адвоката Кізік А.М., які викладені у відзиві на позовну заяву. Отже, факт отримання грошових коштів не заперечується відповідачем, тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Крім того, відповідачем на спростування викладених у рішенні суду обставин не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування між сторонами інших за змістом правовідносин, ніж правовідносин, що виникли на підставі договору купівлі-продажу обладнання для басейну. Також, аналіз первинних бухгалтерських документів, наданих позивачем, дає підстави дійти висновку, що між сторонами був укладений саме договір купівлі-продажу обладнання для басейну, що також не спростовано відповідачем. Обов`язок організації бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах покладається на суб`єкта господарювання, який здійснює торгівлю та надає послуги, а саме ФОП ОСОБА_1 . Отже, квитанція № 0439 від 10 листопада 2020 року, складена ФОП ОСОБА_1 , містить всі обов`язкові реквізити притаманні первинним документам, зокрема: назву документу, дату його складання, назву ФОП, зміст та обсяг господарської операції, особистий підпис та печатку ФОП ОСОБА_1 . Представник відповідача вказує, що у квитанції не зазначено про яке обладнання йде мова та чи взагалі предметом домовленостей була саме поставка обладнання, проте таке твердження є абсурдним, оскільки відповідальність за складання квитанції покладається саме на суб`єкта господарської діяльності - ФОП ОСОБА_1 . Відсутність детального опису товару, що підлягає поставці не звільняє відповідача від обов`язку здійснити поставку обладнання, яке було узгоджено сторонами, а у разі не поставки такого товару здійснити повернення суми попередньої оплати (3 500 Євро). Заперечення відповідача щодо позову (підтвердження факту отримання коштів та заперечення щодо їх повернення) є безпосередньо діями, які необхідно кваліфікувати за ст. 190 КК України - шахрайство (заволодіння чужим майном, або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою). Отже, враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд прийшов до висновку, що позивачем та його представником було дотримано строк звернення до суду з відповідною зайвою, проте до закінчення судових дебатів не було зроблено заяви про розподіл судових витрат, що має наслідком залишення такої заяви без розгляду. Однак, така позиція суду є помилковою, не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону. Позивачем на виконання вимог ст. 134 ЦПК України, у позовній заяві від 11 листопада 2022 року (аркуш 5, 6) було заявлено попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Також, в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу. Суд зазначає, що така заява в матеріалах справи відсутня, однак, це не відповідає дійсним обставинам справи. Так, в матеріалах справи міститься звукозапис судового засідання, з аналізу якого видно, що представником позивача, адвокатом Бойкініч P.C. зазначено про витрати на правничу допомогу, які позивач понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи (хвилина 3-7 звукозапису), які складаються з наступного: підготовка позовної заяви, підготовка відповіді на відзив, участь у судових засіданнях, гонорар успіху з проханням стягнути ці витрати з відповідача. Оскільки справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, в якому судові дебати не передбачені, то відповідна заява про розподіл судових витрат була зроблена під час вступного слова представника позивача, адвоката Бойкініча P.C. Заява про розподіл судових витрат подана представником позивача, адвокатом Бойкініч P.C. протягом 3 календарних днів з моменту ухвалення судового рішення 12 травня 2023 року, в дотриманням строків, встановлених ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Отже, заява про розподіл судових витрат містила всі необхідні докази, які підтверджували понесення витрат на правничу допомогу позивачем, була подана з дотриманням строків та відповідно до вимог чинного ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, 10 листопада 2020 року ОСОБА_3 здійснила платіж «за басейн» ФОП ОСОБА_1 в розмірі 3500 євро, що підтверджується квитанцією від 10 листопада 2020 №0439.

Письмовий договір між сторонами не укладався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений усний договір купівлі-продажу басейну вартістю 3500 євро на умовах попередньої оплати без визначення строків передачі товару покупцю, а не договір поставки. При цьому суд врахував, що відповідач визнав та не оспорював того, що він отримав від позивача 3 500 євро за укладеним усним договором. На день розгляду справи суду не було надано доказів і не спростовано доводів представника позивача, що умови договору відповідач не виконав та не передав товар покупцю у 7-денний строк з дня отримання письмової вимоги позивача від 05 вересня 2022 року

Апеляційний суд не погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів, правочинів, інших юридичних фактів.

За частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття. зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність

Зі змісту позовної заяви вбачається, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо поставки обладнання для басейну.

Відповідно до наведеного, такі домовленості є договором купівлі-продажу або поставки.

За приписами частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором. законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

За змістом частин першої та другої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За приписами статті 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказувала про те, що відповідно до усної домовленості між сторонами було досягнуто згоди щодо поставки обладнання для басейну, який є укладеним з моменту оплати товару.

10 листопада 2020 року ОСОБА_3 повністю оплатила товар в розмірі 3 500 євро, що підтверджується прибутковим касовим ордером. Оскільки сторони не визначили строк, протягом якого відповідач повинен був поставити обладнання для басейну, то відповідно до приписів ст. 530 ЦК України з урахуванням письмової вимоги до відповідача від 06 вересня 2022 року поставка мала відбутись протягом 7 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги. Проте, до теперішнього часу товар позивачу не поставлений.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами у відповідності до вимог ст. 638 ЦК України було досягнуто будь-яких домовленостей з приводу поставки обладнання до басейну.

Зі змісту наданої позивачем квитанції №0439 про оплату ФОП ОСОБА_1 3 500 євро, в призначенні платежу зазначено «платіж за басейн». Жодних інших відомостей щодо переліку та опису товару, його кількості, специфікації квитанція не містить. З цієї квитанції неможливо встановити, чи дійсно була проведена оплата саме за поставку товару, як вважає позивач. Зазначене не дає позивачу прав стверджувати про укладення будь-якого договору з відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Зазначаючи, що між сторонами був укладений усний договір купівлі-продажу басейну вартістю 3 500 євро на умовах попередньої оплати без визначення строків передачі товару покупцю, а не договір поставки, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, проігнорував той факт, що жодного доказу на підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять та задовольнив позов, на що обґрунтовано посилається апелянт.

При цьому, ухвалюючи рішення суд першої інстанції також врахував те, що відповідач визнав та не оспорював того, що він отримав від позивача 3 500 євро за укладеним усним договором.

Разом з тим, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказує, що ним дійсно було виписано позивачу квитанцію №0439 від 10 листопада 2020 року про отримання коштів. При цьому, між сторонами існували правовідносини, щодо будівництва басейну, у зв`язку з чим і були отримані кошти.

Так, в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №752/1452/23 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про захист прав споживачів, в якому позивач вимагає стягнення грошових коштів через порушення відповідачем домовленостей щодо виконання будівельних робіт по будівництву басейну.

До цього позову позивач додала копії квитанцій від 10 листопада 2020 року №0438 на суму 100 000 грн., від 29 грудня 2020 року №0444 на суму 55 800 грн., від 08 липня 2021 року №0455 на суму 190 050 грн. та від 14 липня 2021 року №0456 від 14 липня 2021 року. У зазначених квитанціях зазначена підстава платежу «за басейн», так само як і зазначено квитанції, долученої як доказ укладення договору у зазначеній справі.

Враховуючи зазначене, позивачем не надано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу того, що між сторонами існували домовленості про поставку обладнання для басейну чи самого басейну, а, відтак, підстави до задоволення позову відсутні.

Оскільки вимоги щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних є похідними вимогами від вимоги щодо стягнення вартості товару, зазначені вимоги також не підлягають задоволенню.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

Залишаючи без розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що докази про розмір витрат, які сторона позивача понесла у зв`язку з розглядом справи, були подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, проте до закінчення судових дебатів у справі сторона позивача не зробила про це відповідну заяву.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (ч. 3 ст. 246 ЦПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що представником позивача зазначено про понесені судові витрати, які складаються з винагороди адвоката за підготовку позову до суду, з винагороди адвоката за участь в судовому засіданні в розмірі 2 500 грн. за кожне судове засідання та гонорару успіху в розмірі 10% від суми стягнутих з відповідача коштів на користь позивачки.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 травня 2023 року, тобто, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, позивачем подано заяву про розподіл судових витрат. Разом з тим, до закінчення судових дебатів у справі сторона позивача не зробила про це відповідну заяву.

Зазначене підтверджується і доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 , де остання зазначає, що в матеріалах справи міститься звукозапис судового засідання, з аналізу якого видно, що представником позивача, адвокатом Бойкініч P.C. зазначено про витрати на правничу допомогу, які позивач понесла та очікує понести у зв`язку із розглядом справи (хвилина 3-7 звукозапису), які складаються з наступного: підготовка позовної заяви, підготовка відповіді на відзив, участь у судових засіданнях, гонорар успіху з проханням стягнути ці витрати з відповідача.

Натомість, представником позивача не вказано, що такі докази будуть надані ним протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що підтверджено останнім в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Зважаючи на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України відшкодування судових витрат, у тому числі, на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі.

Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 та від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зауважила, що приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Оскільки ОСОБА_3 чи її представник повиннібули до закінчення судових дебатів зробити заяву про надання ними протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, проте, цього не зробили, суд першої інстанції був позбавлений можливості стягнути на користь з відповідача на користь позивача витрати на професійну (правничу) допомогу, понесені у суді першої інстанції.

Враховуючи зазначене, висновки суду щодо залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення відповідають обставинам справи, ухвала прийнята з дотриманням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 3 369 грн. 23 коп. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, а позивач звільнена від сплати судового збору, сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави на його користь у розмірі 3 369 грн. 23 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником Кізік Анною Миколаївною , задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником Бойкінічем Романом Сергійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 травня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів відмовити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 3 369 (три тисячі триста шістдесят дев`ять) гривень 23 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.