КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/8229/21 Головуючий у І інстанції Фінагеєва І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем Українии

15 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Поночевної Анастасії Олегівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що у січні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за цим позовом було відкрито провадження у справі № 369/205/20.

В рамках вказаної справи ним було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний на праві власності ОСОБА_1 , та на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , якеналежить ОСОБА_1 на праві власності.

Вказував, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказані об`єкти нерухомого майна. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на вищевказані об`єкти нерухомого майна.

Проте, 05 червня 2020 року ОСОБА_1 відчужила домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на користь свого сина ОСОБА_4 .

Позивач вважає вищевказаний договір дарування фраудаторним правочином, оскільки таким чином ОСОБА_1 намагається приховати належне їй майно, зробити себе неплатоспроможною, тобто створює штучні перешкоди для уникнення виконання зобов`язання з повернення коштів за договором позики.

В зв`язку з вищезазначеним, з врахуванням поданих уточнень, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т. А., зареєстрований в реєстрі за номером 1348.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - задоволено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1169 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:004:0028, та розташованого на ній житлового будинку площею 288,7 кв.м., житловою площею 107,7 кв.м., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т. А., зареєстрований в реєстрі за номером 1348.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 681 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 681 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернулась її представник - адвокат Поночевна А.О. Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не було доведено належними доказами тієї обставини, що спірний житловий будинок належав відповідачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності. Такий висновок суду вважає необґрунтованим, оскільки судом не було взято до уваги, що шлюб між подружжям ОСОБА_5 розірвано 29 липня 2016 року, фактичні шлюбні відносини припинені ще раніше. Таким чином, на час звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про стягнення боргу сплив строк позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя. На переконання апелянта, зазначене підтверджує, що житловий будинок площею 288,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що підтверджується також інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Окрім того, ОСОБА_1 нічого не було відомо про укладення договорів позики між її колишнім чоловіком і позивачем.

Зазначає також, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами підстав фіктивності укладеного правочину.

ОСОБА_1 не визнана солідарним боржником за договором позики від 05.02.2013 року, на суму 1 222 500,00 грн 29 травня 2013 року та договором позики від 29 березня 2013 року на суму 486 000,00 грн, згоду на укладання таких договорів не давала, а отже не повинна відповідати своїм особистим майном за зобов`язаннями колишнього чоловіка.

ОСОБА_1 не могла знати про прийняте апеляційним судом рішення в частині накладення обтяження на будинок, а отже відчужуючи нерухоме майно шляхом укладення договору дарування на користь свого неповнолітнього сина діяла виключно в інтересах дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кузнецов І.С. посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначив, що подана представником відповідача апеляційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, а зводиться до незгоди із прийнятим рішенням щодо визнання недійсним договору дарування.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідач ОСОБА_1 була обізнана про укладення ОСОБА_1 договору позики, надавала згоду на його укладення, що підтверджується текстом самого договору позики, в п. 6 якого зазначено, що позичальник ОСОБА_6 стверджує, що даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополовою Т.М. за реєстровим №86.

Факт ухилення від повернення позики також доведений і не заперечується сторонами. Відповідно і подальше розірвання шлюбу у 2016 році не спростовує факт отримання ОСОБА_1 позики у 2013 році, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , за її згодою, та наявності у цієї позики статусу спільної сумісної власності та спільного обов`язку щодо її повернення.

Судом також встановлено, що житловий будинок був придбаний в період шлюбу і тому є спільним сумісним майном подружжя. Оспорюваний договір дарування був укладений також зі згоди ОСОБА_6 , що підтверджується п. 16 Договору.

Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано кваліфікував спірний договорі дарування, як фраудаторний, оскільки є очевидним, що правочин з дарування будинку був укладений свідомо, всупереч інтересам позивача ОСОБА_3 , з метою уникнення звернення стягнення на цей будинок, як на майно в рахунок погашення боргу за договором позики.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суд вважав за можливе проводити розгляд справи відсутностісторін та їх представників, зважаючи на те, що сторони та представники повідомлялисяпро час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання договору дарування земельної ділянки та житлового будинку недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 відчужила нерухоме майно після пред`явлення позивачем до неї та ОСОБА_1 позову про стягнення заборгованості за договором позики, майно відчужене на підставі безвідплатного договору та на користь близького родича - сина ОСОБА_4 , що свідчить про недобросовісність намірів відповідачів, яка полягає у зловживанні правом, спрямованому на позбавлення кредитора можливості у майбутньому задовольнити свої майнові вимоги за рахунок майна боржника. Відтак, договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, укладений відповідачем ОСОБА_1 05 червня 2020 року, набув ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору, тому, з метою відновлення справедливості, правопорядку та майнових прав позивача, даний договір належить визнати недійсним.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1 222 500,00 грн, що еквівалентно сумі 150 000,00 дол. США. За змістом договору позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти за договором позики на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальнику, а підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення. За цим договором Позичальник стверджував, що брав гроші у борг за письмовою згодою його дружини ОСОБА_1

29 березня 2013 року ОСОБА_1 було також отримано у борг від ОСОБА_3 грошові кошти на суму 486 000,00 грн, що підтверджується копією відповідної розписки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано. Залишено ОСОБА_1 прізвище « ОСОБА_5 ».

13 березня 2017 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_1 досудову вимогу про повернення коштів на суму 4 021 500 за договором позики від 25 лютого 2013 року.

17 березня 2017 року позивач направив ОСОБА_1 досудову вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 1 618 200,00 грн за договором позики, оформленим у виді письмової розписки від 29 березня 2013 року.

У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, за яким ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі № 369/205/20.

У межах вказаної справи Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13 січня 2020 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне, зокрема, відповідачці ОСОБА_1 , а саме на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Київський апеляційний суд постановою від 09 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким заяву про забезпечення задовольнив та наклав арешт, зокрема, на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом договору дарування від 05 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, про що до реєстру внесено запис № 1348, ОСОБА_1 подарувала, а неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв у дар житловий будинок загальною площею 288,7 кв.м., житловою площею 107,7 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1169 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:004:0028.

Нотаріусом в цьому договорі засвідчено, що житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. 29 листопада 2006 року, про що внесено в реєстр запис № 10 322. Земельна ділянка, що дарувалася, належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 001212, виданого управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 14 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2006 року № 10 326, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди за № 73.

Також в договорі дарування від 05 червня 2020 року зазначено, що договір підписано ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_4 , який діяв за згодою батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_1 , у присутності приватного нотаріуса Воробйової Т. А.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах. Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Подібних висновків Верховний Суд дотримується і в подальшому, зокрема в постанові від 12 червня 2023 року в справі № 521/14418/17 (провадження № 61-3672св23), від 27 квітня 2023 року в справі № 461/4033/20 (провадження № 61-10231св22).

В результаті повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, досліджених судом першої інстанції як окремо, так і у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є встановленим факт укладення відповідачами спірного договору дарування з метою ухилення відповідачем ОСОБА_4 від виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору дарування, а саме житловий будинок та земельна ділянка, які належали на праві власності ОСОБА_1 , були набуті у власність останньою в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Поряд із цим, суд першої інстанції правильно послався на положення статті 68 СК України, згідно із якими розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Врахувавши, що матеріали справи не містять доказів того, що набуте у власність ОСОБА_1 нерухоме майно під час перебування у зареєстрованому шлюбі належало їй на праві особистої приватної власності, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідачів в цій частині.

З огляду на вказане, встановивши, що спірне нерухоме майно перебуває у спільній сумісній власності відповідачів по справі, місцевий суд підставно вважав, що кредитор ОСОБА_3 , за умови невиконання ОСОБА_1 обов`язків за договором позики з повернення грошових коштів, матиме право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на належне боржнику майно, включаючи частку у майні, яке належало на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував також, що позов про стягнення заборгованості за договором позики було пред`явлено ОСОБА_3 до суду у січні 2020 року, а спірний договір дарування укладений відповідачкою ОСОБА_1 05 червня 2020 року, тобто після виникнення правовідносин з повернення позичених коштів боржником, на користь близького родича, а саме сина ОСОБА_4 .

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, не спростований доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , яка відчужує майно на підставі договору дарування на користь свого сина після пред`явлення до неї та колишнього чоловіка позову про стягнення заборгованості, діла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно.

Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчинений на шкоду кредиторів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання такого договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_1 не було відомо про укладені її колишнім чоловіком договори позики, є безпідставними та спростовуються змістом укладеного 05.02.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договором позики, згідно з п. 6 якого позичальник стверджує, що даний правочин укладається за письмовою згодою його дружини ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довгополою Т.М. 05.02.2013 року за реєстровим № 86 (а.с. 9).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було відомо про накладення апеляційним судом арешту на спірне нерухоме майно, апеляційний суд не приймає, оскільки відповідачем не спростовано обізнаності про наявність невиконаних боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 , які можуть бути виконані за рахунок частки ОСОБА_1 у спільному сумісному майні подружжя.

Апеляційний суд також враховує, виходячи зі змісту наявних в матеріалах справи доказів, що після укладення спірного договору будь-яких змін у відповідачів щодо володіння та користування спірним нерухомим майном не відбулось.

Наведеним підтверджується, що оспорюваний договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на неможливість звернення стягнення на належне боржнику майно в ході примусового виконання судових рішень та порушення в майбутньому законних майнових прав позивача, а тому підлягає визнанню недійсним.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивної оцінки обставин справи, яким суд надав правильну юридичну оцінку та вирішив спір згідно із законом.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Поночевної Анастасії Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.