РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/783/20

Провадження № 22-ц/4815/1138/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу адвоката Ошурка Йосипа Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2023 року, ухвалене в складі судді Кушнір Н.В., повний текст рішення складено 26 березня 2023 року у справі № 570/783/20,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до АТ «Сенс Банк», ОСОБА_2 , Державного реєстратора Ященка В. О. КП «Реєстраційний центр» Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що 30 вересня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1701/0908/71-142, за умовами якого вона отримала кредитні кошти в сумі 60 000,00 доларів США на строк до 29 вересня 2038 року. У той самий день, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між нею та банком було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № 1701/0908/71-142-Z-1, за умовами якого в іпотеку передано належне їй на праві приватної власності нерухоме майно: земельна ділянка та розміщений на ній житловий будинок загальною площею 193,2 кв. м, житловою площею 101,4 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Сведбанк» за вказаними кредитним договором та іпотечним договором стало ПАТ «Альфа-Банк».

27 січня 2020 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно їй стало відомо про те, що рішенням державного реєстратора Ященка В. О. (КП «Реєстраційний центр» Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області) про державну реєстрацію від 29 липня 2019 року, індексний номер 47987387 здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку та житловий будинок за АТ «Сенс Банк».

Позивач вважала, що реєстрація права власності на належне їй нерухоме майно є незаконною з огляду на порушення вимог чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року.

Позивач не отримувала від іпотекодержателя жодних поштових відправлень (листів) з вимогами усунення порушень кредитного договору, як того вимагає статті 35 Закону України «Про іпотеку». А це унеможливило встановлення реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності. Також, реєстратор неправомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком, оскільки не мав права цього робити під час дії мораторію, оскільки договір між банком на позивачем було укладено в іноземній валюті, даний будинок використовується як її місце постійного проживання, в її власності відсутнє інше житлове майно, загальна площа будинку складає 193,2 кв. м, а тому на вказане нерухоме майно поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому, пославшись на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, зазначила, що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб реєстрації права власності за іпотеко держателем на нерухоме майно має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

31 січня 2020 року між банком та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу, за якими остання набула право власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку. Тому, на підставі статей 330, 387, 388 ЦК України вказане нерухоме майно підлягає поверненню в її власність, оскільки вибуло з її володіння не з її волі, незаконним шляхом, і було після того відчужене на користь ОСОБА_2 , з якою в неї не існує жодних юридичних відносин.

ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Ященка В. О. (КП «Реєстраційний центр» Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області) про державну реєстрацію від 29 липня 2019 року, індексний номер 47987387; витребувати від ОСОБА_2 на свою користь житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246) та земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246, кадастровий номер: :02:008:0079), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у договорі іпотеки сторони погодили передачу права власності за іпотекодержателем у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором як добровільний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. 3 огляду на викладене, відповідач - банк звернувся до державного реєстратора із заявами з предмету реєстрації права власності на предмет іпотеки, та надав останньому повний пакет документів. Норма про 30-денний термін спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини;

позивачем не наданого жодного допустимого доказу на підтвердження відсутності іншого майна, як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок, який був предметом іпотеки, не є місцем постійного проживання позивача, вказано інше місце реєстрації проживання, позивач протягом тривалого часу проживає за кордоном. Неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконания передбаченого в статті 38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків. Тобто наявність можливих порушень АТ «Сенс Банк» процедури звернення стягнення на предмет іпотеки не тягне за собою визнання недійсними вчинених правочинів та витребування майна з чужого незаконного володіння. В разі доведення наявності таких порушень, у позивача виникне право на стягнення із АТ «Альфа-Банк» завданих такими діями збитків.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником ОСОБА_3 , задоволено, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2023 року скасовано й ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Ященка В. О. (КП «Реєстраційний центр» Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області) від 29 липня 2019 року, індексний номер 47987387 про державну реєстрацію за АТ «Альфа Банк» (після зміни найменування АТ «Сенс Банк») права власності на нерухоме майно: житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246) та земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246, кадастровий номер: :02:008:0079), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246) та земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246, кадастровий номер: :02:008:0079), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2023 року постанову Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення судових витрат скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ошурко Й.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга, в частині що переглядається судом апеляційної інстанції, мотивована тим, що суд не врахував, що оскільки вказане нерухоме майно вибуло з володіння позивачки не з її волі, незаконним шляхом, і було після того відчужене на користь ОСОБА_2 ,, з якою у позивачки не існує жодних юридичних відносин, то на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України воно (майно) має бути витребувано у ОСОБА_2 . Покликається на постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 183/1617/16 від 14.11.2018.

У відзивах на апеляційну скаргу представники відповідачів вказують, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга в частині витребування майна із чужого незаконного володіння підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду, в частині що переглядається апеляційним судом, таким вимогам в повній мірі не відповідає.

Оскільки, постановою Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволено. Рішення суду в цій частині постановою Верховного Суду від 21 серпня 2023 року залишено без зміни. За таких обставин, підстав для перегляду рішення суду в цій частині, дослідження обставин справи, надання оцінки доводам апеляційної скарги в частині що набрало законної сили та є чинним немає.

Встановлено, що 30 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір N°1701/0908/71-142, за умовами якого позивач одержала кредитні кошти в сумі 60 000 дол США на строк до 29 вересня 2038 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань укладено іпотечний договір №1701/0908/71-142-2-1, посвідчений 30 вересня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стафійчук С. Є., зареєстрований в реєстрі за N° 2161, за умовами якого в іпотеку передано належне позивачу на праві приватної власності нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:008:0079, та розміщений на ній житловий будинок, загальною площею 193,2 кв. м, житловою площею 101,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Сведбанк» за цими договорами стало АТ «Сенс Банк».

Рішенням державного реєстратора Ященка В. О. (КП «Реєстраційний центр» Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу), індексний номер: 47987387 від 29 липня 2019 року здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку (розмір частки 1/1), площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:008:0079, та розміщений на ній житловий будинок (розмір частки 1/1),загальною площею 193,2 м, житловою площею 101,4 м, за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Сенс Банк» на підставі кредитного договору Ne1701/0908/71-142 від 30 вересня 2008 року та договору іпотеки № 1701/0908/71-142-Z-1 від 30 вересня 2008 року.

02 липня 2019 року на адресу позивачки надіслано відповідне письмове повідомлення від 21 червня 2019 року АТ «Альфа-Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, що підтверджується реєстром рекомендованих поштових відправлень, описом вкладення поштового відправлення та списком згрупованих відправлень. Згідно повідомлення банк вимагає від позивачки сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 21 червня 2019 року складає 114 737,65 доларів США. Також вбачається, що цією вимогою про усунення порушень банк в порядку статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» попереджає, що у випадку невиконання цієї вимоги в 30-денний строк АТ «Сенс Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому в статті 37 Закону України «Про іпотеку», а саме на вказані вище житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Також було зазначено про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням у випадку задоволення вимог.

31 січня 2020 року між відповідачами укладено договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О. В., зареєстровані в реєстрі за № 305, 306. На підставі зазначених договорів за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:008:0079 (номер запису про право власності - 35286591), та розміщений на ній житловий будинок, загальною площею 193,2 кв. м, житловою площею 101,4 кв. м (номер запису про право власності - 35286411), за адресою: АДРЕСА_1 .

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).

3.4. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що:

«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року, справі № 757/13243/17 зазначено, що неналежне повідомлення іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними чи витребування майна, оскільки правовим наслідком невиконання передбаченого ст.38 Закону України «Про іпотеку» обов`язку іпотекодержателя повідомити іпотекодавців про намір відчужити предмет іпотеки визначено відшкодування іпотекодержателем збитків.»

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Будь-які докази проте, що відповідач (володілець) недобросовісно набув спірне майно у власність матеріали справи не містять.

Апеляційним судом не встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб.

Навпаки у відзиві на апеляційну скаргу (т.3 а.с.102-106) ОСОБА_2 наголошувала, що набула право власності на нерухоме майно за відплатним договором сплативши за придбане майно 1 121 382,00 грн, відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо обтяжень нерухомого майна були відсутні, а тому вона не знала та не могла знати, що майно вибуло поза волею позивача.

Враховуючи наведене апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач придбаваючи спірне майно у власність діяла добросовісно та вправі була покладатися на відомості що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

З огляду на викладене підстав для задоволення позовних вимог в частині витребування майна із чужого незаконного володіння немає.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, зокрема, й витрати з оплати правничої допомоги розподіляються в залежності від результату вирішення спору. Враховуючи, що одна вимога позивача немайнового характеру задоволена, а у задоволенні майнової вимоги відмовлено тому до стягнення на користь відповідача підлягає 22363,60-1681,60=20682 грн. понесених відповідачем у зв`язку із переглядом справи судом касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Ошурка Йосипа Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2023 року в частині відмови у витребуванні нерухомого майна з чужого незаконного володіння змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20682,00 грн. судових витрат понесених нею у зв`язку із переглядом справи судом касаційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2023 року

Головуючий суддя : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструка С.В.

Шимків С.С.