17.05.2023 Провадження по справі № 2/940/88/23
Справа № 940/1221/22

РІШЕННЯ

Іменем України

17 травня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Студінської Д.В.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Неживка І.В.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, в якому просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження Тетіївського міського голови Балагури Б.О. №36 від 05.02.2021 року «Про звільнення працівників Височанської, Галайківської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, П`ятигірської, Теліжинецької сільської ради» в частині її звільнення з посади секретаря-друкарки, діловода; поновити її на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради; стягнути з виконавчого комітету Тетіївської міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (станом на 09.02.2020 року становить 6000,00 грн.).

В обґрунтування позову зазначила, що 05.02.2003 року її прийнято на посаду спеціаліста-бухгалтера Кашперівської сільської ради, далі 18.01.2015 року переведено на посаду секретаря-друкарки, діловодаКашперівської сільської ради.

09.12.2020 року Кашперівська сільська рада реорганізована шляхом приєднання до виконавчого комітету Тетіївської міської ради згідно рішення Тетіївської міської ради «Про реорганізацію сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» № 09-01-VII.

09.12.2020 року розпорядженням Тетіївського міського голови від 09.12.2020 року № 152 її попереджено про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 КЗпП України, а 09.02.2021 року розпорядженням Тетіївського міського голови від 05.02.2021 № 36 "Про звільнення працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад" звільнено з посади секретаря-друкарки, діловода у зв`язку з реорганізацією на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка не погоджується з правомірністю прийняття відповідачем спірного розпорядження, оскільки відповідачем при звільненні їй не було запропоновано іншу роботу.

Крім того, в обґрунтування позову, позивачка зазначила, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує сина 13 років, а тому в силу вимог ст. 184 КЗпП України, відповідач не мав права її звільнити.

За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022 року адміністративну справу № 320/3065/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Б.О., про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано для розгляду до Тетіївського районного суду Київської області, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.12.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

15.11.2022 року представник відповідача виконавчого комітету Тетіївської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, вказує, що на момент попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення і до дня фактичного звільнення, вакантних (вільних) посад, які б відповідали її професії, спеціальності чи кваліфікації, або вона мала б переважне право залишення на роботі, рівнозначна чи нижча за нинішню її посаду, у штатному розписі Тетіївської міської ради, її виконавчих органах, у с. Кашперівка не було. До того ж, наявні вакантні посади не були запропоновані позивачці з тих підстав, що вони не відповідали її освіті (спеціальності) та кваліфікації. Крім того, на момент виникнення спірних відносин, у відповідача були відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що позивачка самостійно виховує неповнолітню дитину, 2007 року народження. Таким чином, відповідач не знав і не міг знати про наявність будь-яких пільг чи переваг позивачки при звільненні з роботи. Разом з тим, у 2022 році виконавчим комітетом Тетіївської міської ради на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду позивачці пропонувалась посада головного спеціаліста (помічника старости с. Стадниця) в управлінні адміністративних послуг виконкому Тетіївської міської ради, проте, ОСОБА_1 від запропонованої роботи відмовилась. З огляду на зазначене, підстави для поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні (а. с. 32-59 т. № 2).

05.01.2023 року представник відповідача виконавчого комітету Тетіївської міської ради надав до суду письмове пояснення, в якому просив застосувати у справі строки позовної давності (а. с. 60-66 т. № 2).

09.01.2023 року третя особа Тетіївський міський голова Балагура Б.О. надав до суду письмове пояснення, в якому просив застосувати у справі строки позовної давності та здійснювати розгляд справи за його відсутності (а. с. 69-71 т. № 2).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Тетіївської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за обставин, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа Тетіївський міський голова Балагура Б.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 18.01.2015 року працювала на посаді секретаря-друкарки діловода Кашперівської сільської ради, а з 09.12.2020 року - секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 14-15 т. № 1).

Рішенням першої сесії другого пленарного засідання Тетіївської міської ради VIII скликання від 09.12.2020 року №09-01-VIII «Про реорганізацію сільських рад, що увійшли до складу Тетіївської міської ради» визначено розпочати процедуру реорганізації юридичної особи - Кашперівської сільської ради, шляхом приєднання до Тетіївської міської ради.

Тетіївська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Кашперівської сільської ради (а. с. 16-22 т. № 1).

Розпорядженням Тетіївського міського голови від 09.12.2020 року № 152 «Про попередження працівників Височанської, Галайківської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, П`ятигірської, Теліжинецької сільської ради про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України» попереджено, зокрема працівників Кашперівської сільської ради про наступне вивільнення (згідно зі списком у Додатку 4) (а. с. 23-24 т. № 1).

Розпорядженням Тетіївського міського голови від 05.02.2021 року № 36 «Про звільнення працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад» звільнено працівників сільських рад, що увійшли до структури виконавчого комітету Тетіївської міської ради за п. 1 ст. 40 КЗпП України 09.02.2021 року у зв`язку з реорганізацією Височанської сільської ради, Галайковської сільської ради, Денихівської сільської ради, Кашперівської сільської ради, Клюківської сільської ради, Кошівської сільської ради, Одайпільської сільської ради, Пятигірської сільської ради, Теліженецької сільської ради (Додаток № 1).

Пунктами 2 та 3 цього розпорядження затверджено список осіб, які мають переважне право на залишення на роботі (Додаток № 2) та список осіб, яким запропоновано працевлаштування (Додаток № 3) (а. с. 25 т. № 1).

Відповідно до Додатку № 1 до вказаного розпорядження ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря-друкарки, діловода (а. с. 26 т. № 1).

Вважаючи вказане вище розпорядження та фактичне звільнення протиправними, позивач звернулась із вказаним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадян права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист їх трудових прав.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Позивачка ОСОБА_1 , в обґрунтування своїх вимог, зазначила, що при звільненні їй не було запропоновано одну із наявних в органі місцевого самоврядування вакантних посад спеціаліста.

Позивачка зазначила, що вона має базову вищу освіту (кваліфікаційно-освітній рівень «бакалавр») за напрямком підготовки «Облік і аудит», відтак мала можливість зайняти відповідну вакантну посаду.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву вказав, що посада секретаря-друкарки, діловода, яку займала позивачка до звільнення, відноситься до посад технічних працівників та не належить до посадових органів місцевого самоврядування. Більш того, в Тетіївській міській раді на момент звільнення позивачки ОСОБА_1 були відсутні вакантні посади, які б відповідали спеціальності та її кваліфікації. Також зазначив, що зайняття наявних у лютому 2021 року в Тетіївській міській раді вакантних посад спеціалістів на віддалених робочих місцях та провідних спеціалістів виконкому ради здійснювалося лише за умови проходження конкурсу.

Виконавчий комітет листом від 20.08.2021 року № 02-33/1110 повідомив суду, що ОСОБА_1 не надавалась пропозиція іншої роботи під час попередження про майбутнє звільнення. На період проведення реорганізації Кашперівської сільської ради та вивільнення її працівників в штатному розписі виконавчого комітету Тетіївської міської ради посада секретаря-друкарки, діловода була відсутня, а також інші посади, які відповідають кваліфікації працівника (а. с. 109 т. № 1).

Відповідно до розділу 4.4 «Технічні службовці» Додаток А Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року № 327, цей розділ вміщує професії, що передбачають знання, необхідні для підготовки, збереження, відновлення інформації та проведення обчислень.

Професійні завдання пов`язані з виконанням секретарських обов`язків, роботою на друкарських машинках чи інших конторських машинах, записами та опрацюванням цифрових даних, обслуговуванням клієнтів (поштове обслуговування, операції грошового обігу, надання довідок, реєстрація чи передавання інформації тощо).

До цього розділу належать професії, до яких може бути застосований рівень кваліфікації «молодший спеціаліст», а також професії, що вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві.

Розділом 5 Класифікатору визначено, що посада друкарки (код 4111 розділ 4) належить до посад технічних службовців.

Згідно з Додатком Б Класифікатора посада секретар-друкарка відповідає коду 4115.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

З вказаного слідує, що посада, яку займала позивачка, не належить до посад органів місцевого самоврядування.

Крім того, судом встановлено, що рішенням першої сесії четвертого пленарного засідання Тетіївської міської ради VIII скликання від 22.12.2020 №24-01-VIII затверджено структуру та загальну чисельність виконавчих органів Тетіївської міської ради на 2021 рік (а. с. 113-114-121 т. № 1).

Дослідивши структуру персоналу виконавчого комітету Тетіївської міської ради, судом встановлено відсутність у штаті ради посади секретаря-друкарки та будь-яких інших посад, які відповідають кваліфікації позивачки, відповідно до попередньо зайнятої неї посади.

Щодо посилань позивачки на можливість переведення її на вакантну посаду спеціаліста Тетіївської міської ради, суд зазначає таке.

Як вбачається з витягу з офіційної веб-сторінки Тетїівської міської ради, органом місцевого самоврядування було оголошено конкурс з 11.01.2021 року на заміщення вакантної посади спеціаліста с. Кашперівка.

Також, Тетіївською міською радою було оголошено конкурс з 01.02.2021 року на заміщення вакантної посади провідного спеціаліста загального відділу виконавчого комітету Тетіївської міської ради та провідного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи виконавчого комітету Тетіївської міської ради, посади віднесені до VII категорії посад (а. с. 27-30 т. № 1).

Відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад, зокрема: сьома категорія - посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2022 року № 169 затверджено Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, пунктом 1 якого визначено, що проводиться конкурсний відбір на заміщення вакантних посад державних службовців третьої - сьомої категорій, крім випадків, коли законами України встановлено інший порядок заміщення таких посад.

Пунктом 5 Порядку визначено, що переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Отже, зайняття наявних в Тетіївській міській раді вакантних посад спеціалістів здійснюється лише за умови успішного проходження кандидатами відповідного конкурсу.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує сина 13 років, а тому в силу вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відповідач не мав підстав для її звільнення.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Стаття 184 КЗпП України є імперативною та передбачає, зокрема, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

Згідно з копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а. с. 8-9 т. № 1)

Згідно з копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11 т. № 1).

Згідно з копією свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 10 т. № 1).

Зазначені документи свідчать про те, що на дату звільнення з посади, ОСОБА_1 , як одинока матір, виховувала та утримувала сина ОСОБА_4 віком 13 років, а тому безумовно відноситься до категорії жінок, на яких розповсюджуються положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а отже і встановлені гарантії для таких жінок.

Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 на момент звільнення була одинокою матір`ю дитини віком до чотирнадцяти років, у відповідача були відсутні будь-які законодавчо визначені підстави для звільнення позивачки саме у зв`язку з реорганізацією підприємства, навіть за умови дотримання процедури вивільнення працівників, визначеної статтею 49-2 КЗпП України.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 818/843/16.

Разом з тим, суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що відповідач не знав і не міг знати про наявність будь-яких пільг чи переваг позивачки при звільненні з роботи, яка з цього приводу з відповідними заявами чи документами не зверталась, у зв`язку з чим її не було включено до списку осіб, які мають переважне право залишення на роботі, з огляду на таке.

Так, згідно наданих в судовому засіданні показань позивачкою та досліджених доказів вона працювала в невеликому колективі у с. Кашперівка Білоцерківського району Київської області, де усі один одного добре знають, що виключає необізнаність колег про те, що її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а. с. 11 т. № 1).

Більш того, позивачка неодноразово була за місцем роботи із неповнолітнім сином, при цьому вона працювала в одному кабінеті з тими, хто відповідав за ведення та наповнення особових справ працівників.

Крім того, суд критично оцінює надані стороною відповідача відомості, що містяться в описі документів, які є в особовій справі № 176 (а. с. 40-41 т. № 2), оскільки вказаний опис не відповідає вимогам Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5 (далі Правила).

Так, в описі документів, які є в особовій справі № 176, наданому стороною відповідача, під номером 1 зазначено (дослівно): «Про переведення» м.р. Розпорядження № 161 30.12.20», що свідчить про те, що даний документ було складено не раніше 30.12.2020 року.

Разом з тим, станом на 30.12.2020 року Правилами затверджено інший зміст внутрішнього опису документів справи (додаток 16 до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях (пункт 6 глави 2 розділу VI), який складається на окремому аркуші за формою, що містить відомості про порядкові номери документів справи, їх індекси, дати, заголовки та номери аркушів справи, на яких розташований кожен документ. До внутрішнього опису складається підсумковий запис, у якому наводяться цифрами та словами кількість документів, що включені до опису, та кількість аркушів внутрішнього опису. Внутрішній опис підписується його укладачем.

Відтак, зазначене свідчить про неналежне оформлення відомостей, що містяться в описі документів, які є в особовій справі № 176.

З огляду на зазначене, суд критично оцінює вказані вище твердження представника відповідача, оскільки вони є голослівними, не підтверджені жодними доказами.

Разом з тим, твердження представника відповідача про те, що відповідач не міг знати про наявність будь-яких пільг чи переваг позивачки при звільненні з роботи, яка з цього приводу з відповідними заявами чи документами не зверталась, у зв`язку з чим її не було включено до списку осіб, які мають переважне право залишення на роботі, суд не бере до уваги, оскільки вони є голослівними, не підтверджені жодними доказами.

У трудових спорах презумпція вини лежить на роботодавцеві, тому законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

За таких обставин, оцінюючі зібрані у справі докази та надаючи їм належну оцінку, суд дійшов висновку, що позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади за відсутності законних підстав, що вказує на обґрунтованість позовних вимог позивачки.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Відповідно до ч. 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29.05.2019 року у справі № 452/970/17, способи захисту трудових прав наведені, зокрема у статтях 235 і 237-1 КЗпП України. Так, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (частина перша статті 235 КЗпП України). Цей спосіб захисту порушених прав працівника застосовується незалежно від підстави припинення з ним трудового договору у випадку незаконного звільнення працівника чи його незаконного переведення на іншу роботу.

Таким чином, в межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 КЗпП України ефективним способом захисту порушеного права позивачки є визнання протиправним та скасування розпорядження Тетіївського міського голови Балагури Б.О. №36 від 05.02.2021 року «Про звільнення працівників Височанської, Галайківської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, П`ятигірської, Теліжинецької сільської ради» в частині її звільнення з посади секретаря-друкарки, діловода, та поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої її було звільнено.

Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року в справі № 808/2741/16 зазначив, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Враховуючи вказане вище, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради.

Водночас, відповідно до ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Згідно з п. 1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачку ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 09 лютого 2021 року.

Із копії довідки, виданої 20.08.2021 року № 02-33/1113 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради, нарахована заробітна плата становила за грудень 2020 року 10350,00 грн., за січень 2021 року 6000,00 грн. Кількість робочих днів за ці місяці 41 день. Відтак, середньоденна заробітна плата становила 398,78 грн., що також підтверджується довідкою, виданою 20.08.2021 року № 02-33/1111 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради (а. с. 111-112 т. № 1).

Відтак, середній заробіток позивачки за час вимушеного прогулу за період з 09.02.2021 року по 17.05.2023 року (по день ухвалення рішення в справі) становить 231691,18 грн. (398,78 грн. х 581 робочих днів).

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Крім того, суд встановив, що позивачка після втрати роботи, з незалежних від неї обставин, з 11 березня 2021 року була зареєстрована як безробітна в Тетіївській районній філії Київського обласного центру зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю з 11.03.2021 року по 01.02.2022 року (а. с. 110-111 т. № 2).

Втім, суд при присуджені оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулуне враховує отримані позивачкою виплати по безробіттю, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Посилання відповідача на п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, у якому зазначено, що при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, не може бути підставою для зменшення розміру середнього заробітку, суд не бере до уваги, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог ч. 3 статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону №3248-ІV від 20.12.2005 року.

Разом з тим, суд зазначає, що ч. 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, законодавством передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування стягувати із роботодавців суми страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок відповідача, як роботодавця, відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Що стосується вимоги представника відповідача та третьої особи Тетіївського міського голови Балагури Б.О. про застосування у справі строків позовної давності, то суд відхиляє їх з огляду на таке.

Однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Такий строк згідно із частиною 1 статті 233 КЗпП України у справах про звільнення визначений в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що оскільки є службовцем апарату (секретаріату) органу місцевого самоврядування, працюючи на посаді секретаря-друкарки, діловода, тому спір стосується звільнення з публічної служби та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року відкрито провадження у адміністративній справі № 320/3065/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а. с. 35-36 т. № 1).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 320/3065/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю (а. с. 156-160 т. № 1).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року скасовано, провадження у справі № 320/3065/21 закрито та роз`яснено ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією (а. с. 244-245 т. № 1).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2022 року адміністративну справу № 320/3065/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано до розгляду до Тетіївського районного суду Київської області, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (а. с. 17-19 т. № 2).

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_1 не ставилася зневажливо до питання захисту свого порушеного трудового права, не зволікала з питанням подання позову у визначений законом строк, а звернення з позовом до суду хоч і адміністративної юрисдикції вказує на те, що позивачка бажала захисту порушеного права на працю, що у сукупності свідчать про те, що позивачка не пропустила строк для звернення до суду.

Крім того, представником відповідача та третьою особою не доведено, а судом не встановлено наявність свідомих необґрунтованих дій позивачки ОСОБА_1 , які б давали змогу стверджувати про зловживання нею своїми процесуальними правами.

При цьому, суд зазначає, що саме по собі пред`явлення позивачкою ОСОБА_1 позову до суду в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного, не може свідчити про необґрунтовані (неправильні, недобросовісні) її дії, оскільки звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивачки, доступ до якого їй є гарантованим, зокрема, ч. 1 статті 4 ЦПК України, ч. 1 статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 травня 2022 року у справі № 756/7222/18.

З огляду на вищенаведені норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Водночас, відповідно до пунктів 2, 4 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відтак, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 19, 43, 55 Конституції України, статтями 3, 36, 40, 49-2, 184, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 10, 12, 13, 76- 81, 89, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тетіївської міської ради, третя особа Тетіївський міський голова Балагура Богдан Олегович, про визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Тетіївського міського голови від 05 лютого 2021 року за № 36 «Про звільнення працівників Височанської, Галайковської, Денихівської, Кашперівської, Клюківської, Кошівської, Одайпільської, Пятигірської, Теліженецької сільських рад» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря-друкарки, діловода.

Поновити ОСОБА_1 на посаді секретаря-друкарки, діловода виконавчого комітету Тетіївської міської ради.

Стягнути з виконавчого комітету Тетіївської міської ради, , адреса: вул. Януша Острозького, буд. 5, м. Тетіїв, Київська область, 09801, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 231691 (двісті тридцять одна тисяча шістсот дев`яносто одна) гривень 18 копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньогозаробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 25 травня 2023 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК