Справа № 307/3879/20
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року, ухвалене суддею Ніточком В. В.,

у с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник- адвокат Ільків М.М., звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПАТ «УТСК», страхова компанія) про стягнення страхового відшкодування.

Позов обгрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Красна Тячівського району Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої водійка транспортного засобу марки «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер під час транспортування до медичного закладу.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 за шкоду спричинену третім особам була застрахована у ПАТ «УТСК». Також відносно водійки ОСОБА_3 було порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке перебуває на розгляді у Тячівському районному суді Закарпатської області.

19 березня 2018 року вони звернулися до відповідача з заявою про виплату їм страхового відшкодування у вигляді завданої моральної шкоди як дружині та матері загиблого потерпілого ОСОБА_4 по 22 338,00 грн кожній.

30 березня 2018 року страховою компанією було направлено їм запит про надання додаткових документів і, як наслідок, ними 18 квітня 2018 року та 17 серпня 2020 року на адресу ПАТ «УТСК» направлялись заяви про приєднання додаткових документів і виплату страхового відшкодування, крім раніше заявленої моральної шкоди по 22 338,00 грн кожній, ще для ОСОБА_1 (дружини загиблого) 80 880 грн витрат на встановлення надгробного пам`ятника.

Зазначали, що загальна сума страхового відшкодування, завданого смертю ОСОБА_4 у межах установленого ліміту становить 89 352,00 грн і ними 25 серпня 2020 року було скеровано відповідачу досудову вимогу про виплату їм страхового відшкодування в цій сумі.

Однак страховою компанією листом за № 324-В від 14.09.2020 їх повідомлено про те, що рішення про виплату страхового відшкодування буде прийнято після отримання ПАТ «УТСК» відповідного рішення у кримінальній справі за фактом цієї ДТП, а тому, відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (надалі - Закон), страховик зупиняє розгляд справи до отримання вироку суду, що набрав законної сили.

На їх переконання, таке рішення відповідача про відмову у виплаті їм страхового відшкодування через зупинення строків розгляду справи є безпідставним, оскільки у даному випадку за приписами статей 1166, 1187 ЦК України цивільно-правова відповідальність водійки забезпеченого транспортного засобу настає незалежно від її вини.

Указували і на те, що відповідно до ст. 36.5 Закону вони мають право і на отримання пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення їм виплати відповідачем страхового відшкодування, що за період із 18.06.2018 по 08.12.2020 складає для ОСОБА_1 45 686,88 грн, а для ОСОБА_2 15 228,96 гривень. Також на підставі ст. 625 ЦК України вони мають право і на отримання від ПАТ «УТСК» за цей же період із 18.06.2018 по 08.12.2020 трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних утрат, що становить для ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , відповідно, 4 984,74 грн (3% річних), 8 325,55 грн (інфляційних утрат) та 1 661,58 грн (3% річних), 2 775,18 грн (інфляційних утрат).

Посилаючись на наведені вище обставини просили суд стягнути з ПАТ «УТСК» на користь:

1) ОСОБА_1 : 67 014,00 грн страхове відшкодування; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 45 686,88 грн; три відсотки річних - 4 984,74 грн; інфляційні утрати - 8 325,55 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень;

2) ОСОБА_2 : 22 338,00 грн страхове відшкодування; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 15 228,96 грн; три відсотки річних - 1 661,58 грн; інфляційні утрати - 2 775,18 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень.

У лютому 2021 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник- адвокат Ільків М.М., подали до суду заяву про збільшення розміру свої позовних вимог, де остаточно та з урахуванням простроченого періоду їм виплати відповідачем страхового відшкодування не до 08.12.2020, а до 02.03.2021, просили суд стягнути з ПАТ «УТСК» на користь:

1) ОСОБА_1 : 67 014,00 грн страхове відшкодування; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 47 536,19 грн; три відсотки річних - 5 447,41 грн; інфляційні утрати - 9 991,83 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень;

2) ОСОБА_2 : 22 338,00 грн страхове відшкодування; пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 15 845,40 грн; три відсотки річних - 1 815,80 грн; інфляційні утрати - 3 330,61 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року цей позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «УТСК» на користь:

- ОСОБА_1 129 989,43 грн, із яких: 67 014,00 грн сума страхового відшкодування; 47 536,19 грн пеня; 5 447,41 грн три проценти річних; 9 991,83 грн інфляційних утрат, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень;

- ОСОБА_2 43 329,81 грн, із яких: 22 338,00 грн сума страхового відшкодування; 15 845,40 грн пеня; 1 815,80 грн три проценти річних; 3 330,61 грн інфляційні утрати та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень.

Стягнуто з ПАТ «УТСК» на користь держави 1 733,19 грн судового збору.

Не погоджуючись із цим рішенням суду відповідач ПАТ «УТСК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом усупереч п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання страхової компанії про зупинення провадження у цій справі до вирішення і набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі № 307/1017/18, що знаходиться на розгляді в Тячівському районному суді Закарпатської області про обвинувачення страхувальниці ОСОБА_3 за наслідками ДТП, яка мала місце 15.02.2018, де вона доводить свою невинуватість і водночас винуватість загиблого, що перебував у важкому алкогольному отруєні при якому може наступити смерть. А відтак установити винуватість чи невинуватість обвинуваченої-страхувальниці або непереборну силу, грубу необережність, умисел потерпілого у межах цивільного процесу не є можливим.

Зазначала страхова компанія і те, що вона не відмовляла позивачкам у виплаті страхового відшкодування, а правомірно на підставі абзацу 4 пункту 36.2 ст. 36 Закону лише призупинила перебіг строків для прийняття рішення по заявленим збиткам, а тому є відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Наголошував апелянт і про хибність твердження позивачок, що вина водійки ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні немає правового значення для виплати страхового відшкодування, оскільки особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Також залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування шкоди має бути зменшено (ч. 2 ст. 1993 ЦК України).

Звертала увагу страхова компанія і на помилкове визначення позивачками та судом першої інстанції початку перебігу строку для стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних утрат з 2018 року, адже позивачі ще в серпні 2020 року подавали страховику документи, якими вони підтверджують свої вимоги на страхове відшкодування, що є підставою в порядку абзацу 5 пункту 36.2 ст. 36 Закону збільшити строк для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) на кількість днів такого прострочення для подання документів, що у даному випадку становить 890 днів (з 23.03.2018 по 31.08.2020).

Із приводу заявлених позивачками вимог про відшкодування моральної шкоди по 22 338,00 грн кожній, то вони можуть бути обґрунтованими лише після визнання ДТП страховим випадком.

Щодо заявлених вимог про відшкодування 44 676,00 грн витрат, пов`язаних із виготовленням і установленням надгробного пам`ятника, на переконання страхової компанії, такі не є обґрунтованими і не підтверджуються належними доказами, оскільки товарний чек на суму 80 880 грн не відповідає вимогам щодо розрахункових фінансових документів, затверджених наказом Мінфіну від 21.01.2016 за № 13, а також «Положенню про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою НБУ від 29.12.2017 № 148, зокрема щодо проведення суб`єктами господарювання, у даному випадку ФОП ОСОБА_5 , розрахунків із фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами понад 50 000 грн лише через банки або небанківські фінансові установи. Також ОСОБА_1 повинна надати на підтвердження цих витрат належним чином завірені: договір на виготовлення і встановлення пам`ятника із ФОП ОСОБА_5 ; копію акту виконаних робіт із детальним описом місця виготовлення, місця встановлення пам`ятника, використаних матеріалів і їх обсягу тощо; інформацію з детальним зазначенням місця поховання (населений пункт, кладовища, номеру і рядку розташування могили).

Указувала страхова компанія і на необґрунтованість заявлених позивачками і стягнутих судом витрат на правничу допомогу, які є завищеними, нереальними та неспівмірними до складності цієї справи, обсягу і часу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), ціною позову тощо.

З огляду на наведені вище обставини апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, а також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Водночас страхова компанія заявила клопотання про зупинення провадження у цій справі до винесення вироку Тячівським районним судом Закарпатської області у кримінальній справі № 307/1017/18 /однак згодом у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 27.07.2022 представник апелянта ПАТ «УТСК» - Степушенко П.М. від цього клопотання усно відмовився та його не підтримав (т.2 а.с.72, 73)/.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «УТСК» позивачки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник - адвокат Ільків М.М., посилалися на її безпідставність і надуманість, просили таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник апелянта (відповідача) ПАТ «УТСК» - Степушенко П.М. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник позивачок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - адвокат Ільків М.М. у судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечив із підстав наведених у відзиві на неї, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 місцевий суд виходив із їх обґрунтованості та доведеності, проте колегія суддів у повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може з огляду на таке.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000104) було внесено відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 286 КК України за фактом того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 19:50 год у с. Красна Тячівського району, невстановленим автомобілем здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер під час транспортування до медичного закладу, а водій з місця пригоди зник. Ужитими заходами встановлено та затримано водійку автомобіля марки «ВАЗ 21112», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння (т.1 а.с.17).

Як видно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.18).

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.04.2013 установлено, що позивачка ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 , а відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 матір`ю останнього є позивачка ОСОБА_2 (т.1, а.с.15, 16).

Із витягу з полісу № АК3888311 слідує, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 транспортний засіб марки «ВАЗ 21124», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахований у ПАТ «УТСК» (т.1 а.с.19).

19 березня 2018 року представниця позивачок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_6 звернулася до ПАТ «УТСК» із заявою про виплату страхового відшкодування у зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Красна Тячівського району Закарпатської області мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої водійка автомобіля марки «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який від отриманих травм помер під час транспортування до медичного закладу. Просила здійснити для дружини та матері потерпілого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди по 22 338,00 грн кожній (т.1 а.с.7, 8).

30 березня 2018 року ПАТ «УТСК» надіслало представниці позивачок ОСОБА_6 запит за вих. № 192-у про необхідність надання до раніше долучених документів до заяви про виплату страхового відшкодування від 19.03.2018 також: - належним чином завірену копію довідки про повний склад сім`ї загиблого ОСОБА_4 ; належним чином завірене свідоцтво про смерть (у разі його смерті) батька загиблого ОСОБА_4 ; - інформацію про стан розгляду кримінального провадження по ДТП (т.1 а.с.25, 26).

18 квітня 2018 року представниця позивачок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надіслала до ПАТ «УТСК» свідоцтво про смерть ще ІНФОРМАЦІЯ_2 батька загиблого ОСОБА_4 - ОСОБА_4 , а також довідку виконавчого комітету Краснянської сільської ради за № 528 від 12.04.2018 про те, що ОСОБА_4 проживав по АДРЕСА_1 та на день смерті його сім`я складалася з дружини ОСОБА_1 та матері ОСОБА_2 (т.1 а.с.22-24).

17 серпня 2020 року представник позивачок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надіслав до ПАТ «УТСК» заяву про долучення додаткових документів і виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування для дружини потерпілого ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 22 338 грн і витрати на встановлення надгробного пам`ятника - 80 880 грн, а для матері потерпілого ОСОБА_2 моральну шкоду - 22 338 гривень. При цьому просив перерахувати належне страхове відшкодування у загальному розмірі 89 352 гривень. До цієї заяви додано: - товарний чек від 16.10.2018, виданий приватним підприємцем ОСОБА_5 , про вартість виготовлення і встановлення надгробного пам`ятника на суму 80 880 грн; копії свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця і платника єдиного податку суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_5 ; світлини пам`ятника ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.27-33).

25 серпня 2020 року представник позивачів ОСОБА_7 звернувся до ПАТ «УТСК» із досудовою вимогою про виплату страхового відшкодування у розмірі 89 352 гривень (т.1 а.с.34-37).

14 вересня 2020 року ПАТ «УТСК» відповіддю на цю досудову вимогу повідомило, що досудова вимога позивачів страховою компанією відхилена, в тому числі через призупинення строків для прийняття рішення по заявленому збитку, оскільки відсутній вирок, який би набрав законної сили, у кримінальній справі № 307/1017/18 (т.1 а.с.39-41).

Також із матеріалів справи вбачається, що вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 20 серпня 2021 року, який не набрав законної сили, ОСОБА_8 визнано винною в цій ДТП, тобто в учиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст.135, ч. 2 ст. 286 КК України та за сукупністю злочинів остаточно до відбуття їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років (т.1 а.с.227-237).

У зв`язку з ухваленням цього вироку місцевого суду, який хоч ще і не набрав законної сили, страхова компанія (як це ствердив 10.05.2023 у судовому засіданні в режимі відеоконференції суду апеляційної інстанції представник апелянта ПАТ «УТСК» - Степушенко П.М., а представник позивачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Ільків М.М. не заперечив) добровільно зі власної ініціативи з 22.09.2022 по 27.09.2022 виплатила позивачкам у повному обсязі спірні кошти за моральну шкоду по 22 338 грн кожній, а позивачці ОСОБА_1 ще й 44 676 грн витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Однак клопотання про відмову від апеляційної скарги в цій частині, яке би мало наслідком закриття апеляційного провадження в цій частині на підставі п. 1 ч. 1 ст. 362, ч. 4 ст. 364 ЦПК України, від апелянта до апеляційного суду не надходило. Також не надходило до суду апеляційної інстанції і від позивачок відповідної заяви про відмову від позову в цій частині через добровільну сплату відповідачем спірних сум моральної шкоди і витрат на встановлення надгробного пам`ятника, що би мало наслідком визнання оскарженого рішення суду першої інстанції в цій частині нечинним і закриття провадження в такій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди і витрат на спорудження надгробного пам`ятника

У п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України).

Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати (ч. 1 ст. 1201 ЦК України).

Як передбачено частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Заразом правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути установлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (як уже зазначалося вище надалі - Закон).

Так, ст. 3 цього Закону передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону).

Як регламентовано ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За приписами пункту 23.1 ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), який відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаною зі смертю потерпілого, визначено у ст. 27 Закону, згідно з якою страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком (пункт 27.1). Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3). Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, установлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4). Відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (пункт 27.5).

З урахуванням наведеного вище обов`язок із відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 ст. 35 Закону зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів із дня подання повідомлення про ДТП подає, зокрема страховику заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 ст. 36 Закону страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Пунктом 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів із дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ); у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

За приписами ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Водночас шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід ураховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Заразом відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Окрім того, пунктом 36.2 ст. 36 Закону визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21 (провадження № 61-17923св21), від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 208/4598/21 (провадження № 61-6997св22).

З огляду на наведене вище колегія суддів уважає, що відповідачем 14.09.2020 безпідставно було відхилено досудову вимогу позивачок про виплату їм моральної шкоди (розмір якої страховою компанією не заперечувався) з підстави лише відсутності вироку, який би набрав законної сили, відносно ОСОБА_8 , а відтак місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача ПАТ «УТСК» на користь позивачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральної шкоди, так як у даному випадку настав страховий випадок і у страховика виник обов`язок (не зважаючи на результати розгляду кримінального провадження) виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, розмір якої було визначено відповідно до положень пункту 27.3 ст. 27 Закону.

Також на переконання колегії суддів є безпідставним довід апеляційної скарги про недоведеність позивачкою ОСОБА_1 відповідними доказами понесених нею витрат на спорудження надгробного пам`ятника, крім не набрання вироком законної сили, ще через неналежний доказ у виді наданого нею товарного чеку за таких обставин.

Товарний чек є розрахунковим документом у розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», та складення товарного чеку за отриманий товар (надану послугу) довільної форми та змісту, ФОП, звільненими від обов`язкового застосування РРО та/або ПРРО та розрахункових книжок, не суперечить вимогам законодавства з питань розрахункових операцій.

Так, приписами ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (тут і далі в редакції Закону чинного станом на час видачі ОСОБА_1 товарного чеку 16.10.2018) передбачалось, що розрахункова операція - це, зокрема приймання від покупця готівкових коштів за місцем реалізації товарів (послуг); розрахунковий документ - це документ установленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований в установленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений уручну.

Пунктами 2, 15 ст. 3 цього ж Закону регламентувалось, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: - видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції; - надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування.

Як убачається зі змісту пункту 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній станом на час видачі даного товарного чеку) договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, талоном або іншими документами.

Із приводу можливого порушенням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 фінансової дисципліни відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою НБУ від 29.12.2017 № 148, то це безумовно не свідчить про не укладення усного правочину між ним як суб`єктом господарювання і споживачкою ОСОБА_1 правочину щодо надання послуг (виконання робіт) по спорудженню надгробного пам`ятника та проведених між ними розрахунків, що стверджується товарним чеком.

Отже, враховуючи наведене вище колегія суддів зауважує, що законодавчо чітко визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцеві письмового правочину, а також складених за встановленою формою фіскальних чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій (РРО) або розрахункових квитанцій, у тому числі заповнених уручну. Оформлення розрахункових операцій із використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (звільнення від застосування РРО), є правомірним. При цьому застосовувати товарні чеки можна не лише щодо розрахунків за товари (як свідчить його назва), але і за роботи чи надані послуги.

Якщо форми та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання яких покупцю є обов`язковим, передбачені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказом Мінфіну України від 21.01.2016 № 13, то типова форма та зміст товарного чека законодавчо досі не визначена, а відтак суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

На переконання колегії суддів є голослівними доводи апелянта про те, що у даному випадку, виданий суб`єктом господарювання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (як платником єдиного податку, спрощеної системи оподаткування 2-ої групи з видом господарської діяльності - різання, оброблення декоративного і будівельного каменю) товарний чек не є належним розрахунковим документом, оскільки видача такого у довільній формі передбачена законодавством.

Зважаючи на те, що товарний чек від 16.10.2018 підтверджує проведену між позивачкою ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 розрахункову операцію та свідчать про укладення між ними споживчого договору, а тому відмова відповідача у виплаті понесених позивачкою витрат на спорудження надгробного пам`ятника своєму чоловікові ОСОБА_4 , не може вважатись правомірною. До того ж, як уже зазначалося вище, страхова компанія добровільно у вересні 2022 року виплатила ці витрати на підставі, зокрема спірного товарного чеку.

За таких обставин оскаржене рішення суду першої інстанції в цій частині про стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 44 676 грн також є обґрунтованим, оскільки, внаслідок настання страхового випадку і надання позивачкою ОСОБА_1 підтверджуючих документів про такі витрати, страхова компанія повинна була виплатити їй витрати понесені на спорудження надгробного пам`ятника в порядку, передбаченому пунктом 27.4 ст. 27 Закону.

Щодо стягнення 3% річних, інфляційних утрат та пені (неустойки)

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо за порушення зобов`язання установлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України).

Страховик зобов`язаний, зокрема у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, установлений договором (п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України).

У разі несплати страховиком страхувальнику або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ч. 1 ст. 992 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до пункту 36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь, час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отож, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 ст. 36 Закону та ч. 2 ст. 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Отже, у даному випадку позивачки мають право на стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних утрат та пені (неустойки), однак колегія суддів не може погодитися з твердженням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та висновками місцевого суду, що такі мають бути стягнуті за період із 18.06.2018 по 02.03.2021, оскільки ще 17.08.2020 та 25.08.2020 представник позивачів надсилав страховій компанії заяву про долучення додаткових документів до страхової справи /товарний чек, світлини тощо/, досудову вимогу про виплату страхового відшкодування і лише 14.09.2020 відповідачем цю вимогу позивачок було відхилено, тобто фактично відмовлено у виплаті страхового відшкодування, а відтак, на переконання апеляційного суду, саме з 14.09.2020 по 02.03.2021 слід стягнути з ПАТ «УТСК» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спірні суми, що становлять для: 1) ОСОБА_1 3 738,88 грн пені, 934,72 грн - 3% річних та 4 113,80 грн інфляційних утрат; 2) ОСОБА_2 2 417,49 грн пені, 604,37 грн - 3% річних та 2 664,68 грн інфіляційних утрат.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачки частково довели належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд зобов`язаний був на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України зупинити провадження у цій справі до вирішення в суді кримінального провадження відносно водійки ОСОБА_3 і набрання законної сили вироком суду є безпідставним, оскільки, як уже зазначалося вище, вирішення вказаної кримінальної справи не впливає на об`єктивну неможливість розгляду і вирішення цієї справи.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про неправильне вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат між сторонами щодо правничої допомоги, оскільки, на переконання колегії суддів, понесені позивачками і стягнуті судом на їх користь ці витрати є обґрунтованими, документально підтвердженими, співмірними зі складністю цієї справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на них, обсягом, ціною позову, є реальними та розумними, виходячи з конкретних обставин даної справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та частково спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга відповідача страхової компанії підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду на підставі ст. 376 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачок пені, 3% річних та інфляційних утрат слід змінити за наведених вище підстав та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, а в решті рішення суду - залишити без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивачок на користь відповідача-апелянта не підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені страховою компанією судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є звільненими від сплати такого судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 березня 2021 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пені, 3% річних та інфляційних втрат змінити, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким визначити суми, що підлягають стягненню зі страхової компанії на їх користь, а саме на користь ОСОБА_1 3 738 (три тисячі сімсот тридцять вісім) гривень 88 копійок пені, 934 (дев`ятсот тридцять чотири) гривні 72 копійок - 3% річних та 4 113 (чотири тисячі сто тринадцять) гривень 80 копійок інфляційних втрат, та на користь ОСОБА_2 2 417 (дві тисячі чотириста сімнадцять) гривень 49 копійок пені, 604 (шістсот чотири) гривні 37 копійок - 3% річних та 2 664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) гривень 68 копійок інфіляційних втрат. У задоволенні решти цих позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 травня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді