Справа № 331/5175/19
Провадження № 2/331/15/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» жовтня 2023 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Байрамовій Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про встановлення юридичного факту та визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради про визнання наймачем житлової квартири та визнання права на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.10.1984 р. ОСОБА_2 (батько чоловіка позивачки), видано ордер № 4321, яким надано у користування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 13,8 кв.м.

ОСОБА_2 є рідним батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09.12.1966 року, актовий запис № 2608.

В 1986 році, після звільнення із в`язниці, ОСОБА_3 , залишився проживати у батька ОСОБА_2 за вищевказаною адресою, де отримав тимчасову реєстрацію місця проживання.

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Запоріжжя 17.09.1993 року, актовий запис № 342.

Ще до укладення шлюбу, подружжя ОСОБА_4 проживало у цивільному шлюбі, під час якого народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом РАЦС Комунарського райвиконкома м. Запоріжжя 17.06.1988 року, актовий запис № 775.

Ще до народження сина позивачка разом із чоловіком стали проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

На скільки відомо позивачці, після смерті ОСОБА_2 , рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за ОСОБА_3 було визнано право користування вищевказаною квартирою.

В результаті внесення змін до законодавства України та зміни назв вулиць на всій території України, було змінено вулицю за якою проживає позивачка, а саме: з АДРЕСА_2 , а також було змінено номер квартири з АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , через ішемічну хворобу серця, помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06.04.2019 року, актовий запис № 2298.

Після смерті чоловіка, позивачка продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_5 .

Позивачка повідомляє, що вона вселилася до квартири ще за життя квартиронаймача - свого свекра ОСОБА_2 . До смерті свого свекра ОСОБА_2 та смерті чоловіка ОСОБА_3 , за вищевказаною адресою вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Також, позивачка не тільки користувалася правами на проживання, а й виконувала обов`язки по утриманню квартири, а саме: проводила поточні ремонтні роботи, щомісяця сплачувала комунальні послуги, підтримувала житло в належному стані, що робить і по теперішній час, підтвердженням цього факту є рахунки на житлового-комунальних послуг та квитанції про їх сплату.

За життя ОСОБА_3 була присвоєна III група інвалідності, причиною якої стало загальне захворювання, що підтверджується індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 16 від 06.01.2015 року. ОСОБА_3 потребував госпіталізації та стаціонарного лікування.(а.с.17-19).

Померлий ОСОБА_3 не працював за станом здоров`я, все матеріальне забезпечення поклалося на плечі позивачки ОСОБА_1 . Позивачка постійно була поряд із чоловіком, доглядала його, несла витрати на його лікування.

Також, позивачка повідомляє, що вона разом із сином понесла всі витрати на поховання чоловіка ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується договором про організацію та проведення поховання від 05.04.2019 року. (а.с.24)

Для позивачки спірна квартира є єдиним її житлом, що підтверджується інформаційною довідкою, з якої вбачається, що за позивачкою не зареєстровано жодного об`єкту нерухомості. (а.с. 25)

У зв`язку зі станом здоров`я її чоловіка ОСОБА_3 , який останні 10 років дуже хворів, що підтверджується медичною документацією, часу займатися питанням оформлення квартири на жаль не було. Крім того, позивачка вважала, що її чоловік за рішенням суду оформив право власності на квартиру, але лише після смерті ОСОБА_3 ., звернувшись до нотаріуса з питань відкриття спадщини та перевірки документів, дізналася, що будучи юридично необізнаним, за життя ОСОБА_3 не оформив належним чином всі документи на спірне житло.

Згідно рахунків, які приходять на сплату комунальних послуг, наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_6 , - є ОСОБА_2 .

Оскільки, вирішити питання у позасудовому порядку не можливо, тому позивачка звертається з цим позовом до суду.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивачка просить суд встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_5 ; Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на постійне користування квартирою АДРЕСА_5 .

Ухвалою від 14.01.2020 року судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Гнатик Г.В. відкрите провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2020 року, у зв`язку із закінченням строку відрядження судді Гнатик Г.В. та припиненням виконання повноважень по здійсненню правосуддя у Жовтневому районному суді, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 331/5175/19.

Ухвалою суду від 08.07.2020 року цивільну справу прийнято до свого провадження.

05.05.2021 р. відповідачем Запорізькою міською радою подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначено, що Запорізька міська рада незгодна із заявленими вимогами в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У позовній заяві ОСОБА_1 , не зазначила причини необхідності встановлення факту сумісного проживання та які наслідки він буде мати після встановлення факту.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» яке стосується виключно спадкування, а саме «спадкоємець має право на звернення в суді із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у випадку відсутності документів, які підтверджують постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що і стало підставою для відмови нотаріуса у оформленні спадщини».

Оскільки квартира АДРЕСА_7 не приватизована, була видана по обмінному ордеру на ОСОБА_2 , який помер позовні вимоги про встановлення факту не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 51 Житлового кодексу УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад надаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради.

Відповідно до ст. 58 Житлового Кодексу Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Таким чином, виконавчий комітет шляхом видачі ордеру №4321 від 27.10.1984 року на квартиру АДРЕСА_7 у 1984 році надав право мешкати у квартирі ОСОБА_2 .

На теперішній час спірна квартира не приватизована таким чином власником її є Запорізька міська рада. Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на нерухоме майно, житловий фонд, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до Закону, як об`єкти комунальної власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 не підтверджені належними доказами.

У відповідності до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера.

Діючим законодавством регламентовано, що на підставі ордеру виконавчим комітетом надається право громадянину користуватися квартирою та для підтвердження факту правомірного користування укладається договір найму.

Ордер на квартиру АДРЕСА_7 був виданий на ОСОБА_2 , таким чином з ними був укладений договір найму. Щодо реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у спірній квартирі відомості відсутні. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли, таким чином, ОСОБА_1 не була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_7 договір найму не був переукладений. Тобто, законні підстави визнання за нею права користування відсутні.

Відповідно до витягу з узагальнення практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення (статті 61 - 71 Житлового кодексу України) зазначено, що предметом доказування у справах про визнання права користування жилим приміщенням та у справах про зміну або розірвання договору найму жилих приміщень є укладення наймачем договору найму жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст.65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку з письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Ст.64 Житлового кодексу України встановлено, що члені сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Позивач у спірній квартирі не зареєстрована, за життя звернень до Запорізької міської ради щодо її реєстрації не надходило. Підтвердження (заяви) про надання згоди на реєстрацію від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано.

Відповідно до вимог ст.43 Житлового кодексу УРСР та п.38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, громадянам, які перебувають на квартирному обліку, потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Відповідно до правої позиції Верховного суду України від 26.05.2001 щодо розгляду судами окремих категорій судових справ п.13 зазначено, що особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Таким чином ОСОБА_1 не набула права користування спірною квартирою, оскільки зберігає за собою право користування квартирою АДРЕСА_8 . Враховуючи реєстрацію позивача за вищезазначеною адресою ставиться під сумнів сам факт проживання, користування та потреби позивача у спірній квартирі.

Згідно ст. ст. 316, 317, 386, 387 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання подальшого порушення права власності.

Установлений судом факт спільного проживання не свідчить про дотримання правил щодо вселення до квартири і набуття права користування ним. Такий висновок зробив Верховний суд в постанові №199/10302/14-ц від 16.01.2019 року. Дозволу на проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не надавала. На підставі вищевикладеного, вважаю, що оскільки виконавчим комітетом міської ради, як власником спірного житла ордер на спірну квартиру був виданий на ОСОБА_2 , а на ОСОБА_1 не надавався, договір найму не укладений за життя реєстрація позивача не відбулась, відсутня його згода щодо реєстрації позивача, крім того вона зберігає реєстрацію за іншою адресою відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права користування вищезазначеною квартирою.

Ухвалою суду від 18.04.2023 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Лічман І.І. в судовому засіданні позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Запорізької міської ради в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_9 .

Суд, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є рідним батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09.12.1966 року, актовий запис № 2608. (а.с.6).

27.10.1984 р. ОСОБА_2 , видано ордер № 4321, яким надано у користування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 13,8 кв.м. (а.с.12)

Позивачка ОСОБА_6 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Запоріжжя 17.09.1993 року, актовий запис № 342. (а.с.7)

Від фактичних шлюбних відносин у ОСОБА_7 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом РАЦС Комунарського райвиконкома м. Запоріжжя 17.06.1988 року, актовий запис № 775. (а.с.8)

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06.04.2019 року, актовий запис № 2298. (а.с.9).

В рахунках на сплату комунальних послуг, наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_6 зазначений ОСОБА_2 (а.с.13-15)

Статтями 76,81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 пояснили суду, що ОСОБА_6 почала проживати у квартирі АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 ще до народження сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає у вказаній квартирі до теперішнього часу. ОСОБА_1 не тільки проживає у вказаній квартирі, а й утримує житло: здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, підтримує житло в належному стані. Позивачка постійно була поряд із чоловіком ОСОБА_3 , доглядала його, несла витрати на лікування. Крім цього, вона разом із сином ОСОБА_5 , понесла всі витрати на поховання чоловіка.

Частинами 1,3 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стороною позивача, також, надано суду письмові докази:

Інформацію ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (ЗМБТІ) від 14.07.2023 № 937, згідно з якою ТОВ ЗМБТІ повідомляє, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , у складі об`єкту нерухомості розташовані три житлові будинки: житловий будинок літ.А, житловий будинок літ.Б, житловий будинок літ.В-2. (а.с.180)

За даними останньої технічної інвентаризації виконаної 15.04.1999 р.:

- в житловому будинку літ.А розташовані квартири АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_4 (станом на 24.06.1949р. та 15.10.1969р. - квартира АДРЕСА_13 , станом на 14.12.1991р. -квартира АДРЕСА_14 ), АДРЕСА_15 ;

- в житловому будинку літ.Б розташовані квартири АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 ;

- в житловому будинку літ.В-2 розташовані квартири АДРЕСА_20 , АДРЕСА_21 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_22 , АДРЕСА_14 .

У період з 24.06.1949р. по 15.04.1999р. відбувалась зміна нумерації квартири АДРЕСА_4 в житловому будинку літ. А з метою впорядкування нумерації квартир в житлових будинках при проведенні поточних технічних інвентаризацій, виконаних на замовлення балансоутримувача житлового будинку.

Акт проживання особи від 14.07.2023 р., відповідно до якого ОСОБА_1 з 1989 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . До квітня 2019 р. разом з нею проживав її чоловік ОСОБА_3 , та їх син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.179)

Інформацію Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.07.2023 р., в якій зазначено наступне:

У зв`язку з переїздом у 2006 році Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за новою адресою: АДРЕСА_13 . Всі справи, в тому числі і ті, що зберігалися в архіві суду, були перевезені з приміщення суду, розташованого по АДРЕСА_23 , до нової будівлі. Тому мали місце випадки втрати деяких справ під час переїзду, поновити їх неможливо, про що складено акт про нестачу справ (документів) у структурних підрозділах з 1981-2000 роки № 3 від 30 вересня 2019 року, прийнятий та погоджений Державним архівом Запорізької області згідно витягу з протоколу від 15.11.2019 № 13.

З метою задоволення Вашої заяви працівниками архіву суду була проведена перевірка обліково-статистичних карток, контрольних журналів, алфавітних покажчиків по цивільним справам, розглянутих у період з 1989 по 1991 роки. Перевіркою встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 2-361/1989 за позовом ОСОБА_3 до ЖЕО № 2 про визнання права користування житловим приміщенням.

Справа № 2-361/1989, відповідно до даних внесених до обліково-статистичної картки, була зареєстрована 03.03.1989 року та розглянута 21.04.1989 року.

По вище зазначеній справі було винесено рішення, яким позов було задоволено.

Рішення набрало законної сили 03 травня 1989 року.

Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось.

На сьогодні працівниками апарату суду не припиняються пошуки цивільної справи № 2-361/1989 за позовом ОСОБА_3 до ЖЕО № 2 про визнання права користування житловим приміщенням.(а.с.181)

Інформацію Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб по Комунарському району від 23.06.2023 р., згідно з якою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 з 03.11.2000 по 10.01.2020.(а.с. 182)

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що позивачка тривалий час постійно проживає у квартирі, наймачем якої був її чоловік ОСОБА_3 , має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у неї немає.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (п.9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98) роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає,що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`їнаймача (власника) приміщення, або ж для відмовиїй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно зі ст. ст. 2, 3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Тому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача запорізької міської ради про те, що ОСОБА_1 не набула права користування спірною квартирою, оскільки зберігає за собою право користування квартирою АДРЕСА_8 .

Відповідач не надав належні та допустимі докази на спростування тверджень позивачки щодо відсутності іншого місця проживання.

Суд зазначає, що позивачка вселилась в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивачки у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про встановлення юридичного факту та визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на постійне

користування квартирою

АДРЕСА_5 .

Стягнути з Запорізької міської ради (, місце знаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок за платіжним дорученням № 4735 від 27.12.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко