П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ПАТ «СК «Брокбізнес» звернулося до суду з позовом та просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 грошові кошти в порядку регресу в розмірі 103 597 грн. 60 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода по вул. Авіаконструктора Антонова в м. Києві за участі транспортного засобу «Богдан Т70110» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Lexus», (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 . Транспортний засіб «Lexus», (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) було застраховано відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту №006-0475425/01НТ від 14 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «СК «Брокбізнес». Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 визнана винуватою увчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На виконання взятих обов`язків, за наслідками звернення потерпілої особи за заявою про страхове відшкодування, позивачем було проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 103 597 грн. 60 коп. Цивільно-правову відповідальність відповідача, як водія транспортного засобу «Богдан Т70110» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) не було забезпечено в передбачений чинним законодавством України спосіб. Позивач направляв до відповідача вимогу про сплату вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу в розмірі 103 597 грн 60 коп., однак, зазначена вимога не була виконана відповідачем.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес»суму відшкодування матеріального збитку у розмірі 103 597 грн. 60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує про те, що під час дорожньо-транспортної пригоди вона виконувала свої трудові обов`язки в КП «Київпастранс», що підтверджено наявною в матеріалах справи довідкою від 18 липня 2022 року № 20, де вказано, що ОСОБА_1 працює водієм тролейбуса в Тролейбусному депо №3 КП «Київпастранс» з 10 квітня 2019 року (а.с.70). Посилаючись на положення ст. 1172 ЦК України відповідач зазначає, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винуватим водієм. Водночас, ОСОБА_1 звертає увагу на поведінку позивача, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, адже представники страхових компаній постійно мають справи з регресними вимогами та володіють знаннями щодо порядку відшкодування шкоди фізичними і юридичними особами в порядку регресу. При цьому, відповідач посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року (справа №640/4185/15-ц), 05 травня 2018 року (справа №910/14685/17), 16 грудня 2020 року (справа №462/970/18), 25 листопада 2020 року (справа №760/28302/18), 02 листопада 2020 року (справа №133/1238/17), 16 квітня 2020 року (справа №213/994/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 16 лютого 2021 року о 17:45 год. в м. Києві по вул. Авіаконструктора Антонова, 2-Б, керуючи транспортним засобом «Богдан Т70110», (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), не оцінила дорожньої обстановки та під час руху заднім ходом здійснила наїзд на транспортний засіб «Lexus», (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.3 б, 10.9 ПДР України, тобто вчинила правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. На підставі вищевикладеного на ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №118266 від 16 лютого 2021 року.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва 12 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у галузі забезпечення безпеки дорожнього руху в розмірі 340,00 грн. (а.с.16).

Транспортний засіб «Lexus»,(реєстраційний номер НОМЕР_2 ) було застраховано відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту №006-0475425/01НТ від 14 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», строк дії полісу з 15 серпня 2020 року по 14 серпня 2021 року (а.с. 3-5).

18 лютого 2021 року ОСОБА_2 подала до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» заяву-повідомлення про випадок з транспортним засобом, що стався 16 лютого 2021 року (а.с. 10).

05 квітня 2021 року ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» визнала випадок страховим, склавши страховий акт № 94510/1 (а.с. 18).

07 квітня 2021 року ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» сплатило на рахунок ремонтної організації ФОП ОСОБА_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) за ремонт транспортного засобу «Lexus», (реєстраційний номер НОМЕР_2 ), згідно платіжного доручення № 235811 (№ 01) у розмірі 103 597 грн. 60 коп. (а.с.20).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення витрат в порядку регресу, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги до ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з КП «Київпастранс», а саме працювала в Тролейбусному ремонтно-експлуатаційному депо №3 водієм тролейбуса згідно наказу № 70-п від 10 квітня 2019 року, що підтверджено наявною в матеріалах справи довідкою від 18 липня 2022 року № 20 (а.с.70).

При цьому, ОСОБА_1 керуючи належним КП «Київпастранс» транспортним засобом «Богдан Т70110» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), під час виконання своїх трудових обов`язків, вчинила дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого була заподіяна шкода власнику транспортного засобу «Lexus», (реєстраційний номер НОМЕР_2 ). Відтак, обов`язок щодо відшкодування шкоди лежить на роботодавцеві на підставі частини першої ст. 1172 ЦК України. В даному випадку, ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки відповідачем має бути роботодавець винного водія.

Відповідно до позовних вимог ПАТ «СК «Брокбізнес», позов пред`явлено до ОСОБА_1 , яка в даному випадку не є належним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову щодо стягнення шкоди з водія, який керуючи транспортним засобом під час виконання своїх трудових обов`язків, заподіяв матеріальну шкоду потерпілій особі. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3 405 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача на її користь, а саме у розмірі 3 405 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 березня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку регресувідмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», місце знаходження: вул. Білоруська, 3, м. Київ, ідентифікаційний код - 20344871, на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.