Справа № 473/4039/23
"29" листопада 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О., прокурора Романенко Л.М., розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок,
в серпні 2023 року керівник Вознесенської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 серпня 2023 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представниця Вознесенської окружної прокуратури Романенко Л.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Представниця позивача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області Сандольська Л.Є. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч. 11ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив.
Представник третьої особи без самостійних вимог ТОВ «СГВП «Вознесенське» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих учасниками справи доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Право власності на вказані земельні ділянки відповідач набув у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 03 вересня 2019 року державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Онищенко Л.В., зареєстрованих у реєстрі за № 830, 831, 832, 833, 834 (спадкова справа № 19/2019).
Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 серпня 2023 року (інформаційні довідки № 341384796, 341384898, 341384992, 341385101, 341385170) право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є громадянином російської федерації (документований паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданим 06 липня 2006 року Управлінням внутрішніх справ міста Ноябрьськ Ямало-Ненецького автономного округу, код підрозділу 892-005).
З приводу оформлення паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянин російської федерації ОСОБА_1 до УДМС у Миколаївській області не зверталася, що вбачається з повідомлення УДМС у Миколаївській області № 53-2376ВИХ-23 від 05 квітня 2023 року.
Аналізуючи вимоги сторони позивача, суд виходить з наступного.
Так, визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання наведені у ст. 22 ЗК України.
Зокрема, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу (ч.ч.1,5 ст.22 ЗК України).
Суб`єктами права власності на землю є, зокрема громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності (ст. 80 ЗК України).
Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності, в разі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини (ч.ч.2,3 ст. 81 ЗК України).
Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню, що передбачено ч.4 ст.81 ЗК України.
Правові наслідки порушенням обов`язку щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення, прийнятими в спадщину іноземцями, протягом установленого законом строку, передбачені ст. 145 ЗК України.
Зокрема, в разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.ч. 2,4 ст. 145 ЗК України, в редакції чинній на час звернення з позовом до суду).
Відповідно до п.п. «д», «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (п. «в» ч.1 ст. 143 ЗК України).
Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації.
Частиною 1 ст. 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.
Таким чином, оскільки відповідач протягом року з часу переходу права власності на спірні земельні ділянки не здійснив їх відчуження, право власності на них слід припинити примусово шляхом їх конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області та продажу на земельних торгах з поверненням відповідачу виручених коштів, із вирахуванням витрат, пов`язаних з їх продажем.
Разом з тим, звертаючись з вказаним позовом до суду керівник Вознесенської окружної прокуратури просив конфіскувати спірні земельні ділянки на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, проте примусова конфіскація земельних ділянок без компенсації відповідачу її вартості не відповідає приписам ч. 4 ст. 145 ЗК України (в редакції чинній на час звернення з позовом до суду), та буде порушенням права власності, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року, справа №513/444/15-ц.
Як зазначалося вище, право держави примусово припиняти право власності на земельну ділянку, яка мала бути відчужені її власником, передбачене у чинному законодавстві України.
Отже, на підставі викладеного, з огляду на те, що відповідач мав достатньо часу для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак у встановлений законом строк земельні ділянки не відчужив, суд не вбачає невідповідність заходу втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, які сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.
При цьому в судовому засіданні встановлено, що ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, яке організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, не звернулося до суду з відповідним позовом ні за власним розсудом, ні після відповідного прокурорського звернення, що вказує на наявність підстав для звернення прокурора в інтересах держави до суду.
З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати в вигляді судового збору в розмірі 14 762 грн. 00 коп. (13 420 грн. 00 коп. судового збору за подачу позову + 1 342 грн. 00 коп. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову).
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд
позовні вимоги керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельних ділянок задовольнити частково.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Л.В. Лузан