Провадження № 2/761/4577/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва

у складі:

головуючого судді Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань Путрі Д.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Ольховської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей, -

встановив:

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа, яка була призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження згідно ухвали судді від 08.09.2022 р.

В судовому засіданні представник відповідача заявила клопотання про закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ч.1 п.п. 1, 2 ЦПК України. Клопотання мотивоване тим, що є громадянином США, за паспортом якого є ОСОБА_4 , останнім місцем проживання сторін є США, позивач не проживає на території України, діти сторін народились за межами України, 05.06.2020 р. сторони уклали шлюб у штаті Флорида США, а тому вказана справа є з іноземним елементом та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах України. Звертає увагу, що на час відкриття провадження у справі сторони та діти фактично не проживали в Україні

Представник позивача заперечив щодо задоволення клопотання, зазначив, що підстави для закриття провадження на теперішній час відсутні, відповідач має громадянство України, а тому у відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлення, що за паспортами громадянин України позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно ст. 2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Як передбачено ст. 19 Закону України «Про громадянство» підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Суд погоджується з стороною позивача, що відповідач ОСОБА_4 у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України.

Між тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Враховуючи, що відповідач у справі громадянин України перебуває та обрав місце свого постійного проживання за межами України, а позивач у справі громадянка України, яка згідно позовної заяви 11.03.2023 р. виїхала за межі України, тобто до відкриття провадження справі, та до цього часу не поверталась (доказів протилежного суду не надано), тому спір у справі обтяжений іноземним елементом. Тож у справі має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (стаття 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Спір у справі, яка переглядається, стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, сторони на час відкриття провадження у справі проживають за межами України, що виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі сторони вже не проживали на території України (доказів протилежного суду не надано)

Водночас відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частини другої статті 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Тож юрисдикція цього спору має визначатися в першу чергу не правилами національного цивільного процесу, а правилами відповідних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Під час з`ясування питання юрисдикції цього спору є оцінка умов, визначених в статті 5 Гаазької конвенції 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Варто також зазначити, що у разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене. Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Отже, залежно від встановлення певних обставин справи, зокрема постійного місця проживання дітей, суд має застосувати одне із правил, визначених Гаазькою конвенцією 1996 року, про юрисдикцію спору. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Обставини справи свідчить про те, що юрисдикція українського суду на вирішення цього спору припинилася до звернення позивача до національного України суду з цим позовом, що матиме своїм наслідком закриття провадження у справі, оскільки щонайменше з 11.03.2022 р., тобто на час пред`явлення позову, діти з позивачем вже проживали за межами України. При цьому, звичайного місця проживання дітей на території України з моменту пред`явлення позову судом не встановлено.

Враховуючи викладене суд вважає, що спір у справі стосується правовідносин між дітьми та батьками, водночас, сторони проживають за межами України, як на час відкриття провадження у справі, так і до цього часу.

Вказана позиція узгоджується з позицією Київського апеляційного суду в постанові від 27.04.2023 р. у справі №359/2356/21.

Відтак правовідносини батьків і дітей мають визначатися за законодавством Договірної сторони, на території якої постійно проживають діти, а тому суд вважає, що справа не підсудна судам України та має розглядатися відповідним судом іноземної держави та не підлягає розгляду відповідно до цивільного законодавства України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що провадження по справі слід закрити відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Законом України «Про міжнародне приватне право», ст. 255, 257, 260, 261, 352, 353, 354, 497 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі №761/12091/22, - задовольнити.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на утримання дітей та визначення місця проживання дітей.

Роз`яснити позивачу про можливість захисту своїх прав відповідно до вимог Гаазької конвенції 1996 року.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і за тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Осаулов А.А.