КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 996618089 від 05.11.2019 року у розмірі 48 525 грн. 00 коп.;

- Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» судові витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2 481 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 05.11.2019 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №996618089 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланим на номер мобільного телефону відповідача.

Відповідно до умов Кредитного договору первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти у розмірі 30 000 грн. 00 коп. строком на 126 днів, із нарахуванням процентів за користування кредитом у розмірі 237,25 відсотків річних від суми кредиту за весь час користування, починаючи з першого дня надання кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит; рекомендований розрахунок сукупної вартості кредиту, суми та дати платежів, які здійснюються в ануїтентній формі, зазначеній в Графіку розрахунків, що є невід'ємною частиною цього договору.

При цьому, первісний кредитор свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором, що підтверджується відповідним платіжним дорученням від 05.11.2019 року.

Разом з тим, 28.11.2018 року між первісним кредитом та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 996618089 від 05.11.2019 року, що підтверджується витягом з реєстру права вимоги № 89 від 15.07.2020 року.

У подальшому, 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «»ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01.

Відповідно до Реєстру прав вимоги № 4 від 09.042021 року до Договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 року до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача у розмірі 48 525 грн. 00 коп., з яких: 30 000 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18 525 грн. 00 коп. - сума заборгованості за відсотками.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач не виконує взятого на себе зобов'язання, не погашає кредит та не сплачує проценти за користування кредитом, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 996618089 від 05.11.2019 року у розмірі 48525 грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 2 481 грн. 00 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи в їх сукупності підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та наявність у нього заборгованості перед позивачем у розмірі 48 525 грн. 00 коп. (а.с. 71-74).

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що позивачем не доведено факту набуття у нього права грошової вимоги до відповідача за кредитними договорами, оскільки ним не надано до суду належним чином оформлених реєстрів боржників за договорами та доказів здійснення ним оплати за договорами факторингу.

При цьому, зазначав про неврахування судом першої інстанції того, що на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року право вимоги до відповідача ще не існувало, оскільки кредитний договір було укладено 05.11.2019 року (а.с. 85-90).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року встановлено предмет такого договору, в якому передбачено відступлення права вимоги, яке виникне майбутньому (майбутня вимога), а копії договорів факторингу та витягів з реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2019 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 996618089 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого товариство надає позичальникові кредит на суму 30 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачувати проценту кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах. Кредит надається строком на 126 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 237,25 відсотків річних від суми кредиту за весь час користування, починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику та до закінчення строку, на який видавався кредит.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір був підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, одноразовий персональний ідентифікатор № УУ24Ш22 було направлено позичальнику 05.11.2019 року о 18:35:18 годині, на номер мобільного телефону, вказаний ним в заявці на отримання грошових коштів - НОМЕР_1 , одноразовий персональний ідентифікатор № YVZ4U922 було введено позичальником у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства 05.11.2019 року о 18:35:47 год., після чого відповідач натиснув кнопку «відправити/підписати», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, 30 000 грн. 00 коп. надійшли на банківську картку № НОМЕР_2 , яка належить відповідачу, що, у свою чергу, слугує доказом того, що відповідач прийняв пропозицію товариства.

За умовами п.п. 4.1, 4.2 кредитного договору невід'ємною частиною цього Договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Комфорт» ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.

При цьому, виконання ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» обов`язку щодо надання відповідачеві кредитних коштів у розмірі 30 000 грн. 00 коп. підтверджується платіжним дорученням № 551311с2-а28d-488f-b944-b658ba00df11 від 05.11.2019 року.

Разом з тим, будь-яких доказів того, що відповідач повернув кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять.

Також, як вірно встановлено судом першої інстанції, 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 996618089 від 05.11.2019 року, що підтверджується витягом з реєстру права вимоги № 89 від 15.07.2020 року.

Крім того, 05.08.2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/0820-01.

Відповідно до Реєстру прав вимоги № 4 від 09.04.2021 року до Договору факторингу № 05/0820-1 від 05.08.2020 року, до позивача перейшло право вимоги грошової вимоги до відповідача в сумі 48 525 грн. 00 коп., з яких: 30 000 грн. 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18 525 грн. 00 коп. - сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не було належним чином виконано умови кредитного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 48 525 грн. 00 коп.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивач не мав права вимоги до відповідача за кредитними договорами, оскільки позивачем не надано до суду реєстр боржників, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність у позивача документів кредитної справи відповідача, копії яких додані ним до позовної заяви, свідчить про фактичне переуступлення права вимоги до позивача.

Посилання апелянта на те, що на момент укладення договору факторингу право вимоги до відповідача ще не існувало, колегія суддів відхиляє, оскільки договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року встановлено предмет такого договору, в якому передбачено відступлення права вимоги, яке виникне майбутньому (майбутня вимога), а копії договорів факторингу та витягів з реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги.

Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, а договори факторингу відповідачем не оспорювалися, в даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначених договорів у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (ст. 629 ЦК України).

Інші доводи апеляційної скарги, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом надана належна їх правова оцінка.

З огляду на вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: