17.05.2023 Єдиний унікальний номер 205/6823/20
Провадження № 2/205/446/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що вона є власницею земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . По сусідству від неї розташоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві приватної власності належить відповідачу, а між їх домоволодіннями, з боку відповідача, встановлено новий залізобетонний паркан, під час встановлення якого було зайнято частину земельної ділянки приблизно в розмірі 15 кв.м, яка їй належить, а сам паркан встановлено впритул до стіни її сараю, в результаті чого в стінах утворились тріщини, для усунення яких вона навіть не має доступу через встановлений паркан. Вважає, що встановленням паркану відповідач не тільки змістила межі між земельними ділянками, а також в порушення діючих будівельних норм, обмежила її в можливості використання та збереження своєї нерухомості. Зазначає, що встановивши паркан відповідачем було зміщено межу між земельними ділянками сторін та здійснено захоплення частини її земельної ділянки, а відповідач самовільно без будь-якого погодження з нею встановила паркан, який відділяє їх земельні ділянки, тим самим змістивши межу та захопивши частину її земельної ділянки, та зменшення площі земельної ділянки відбулося внаслідок самовільного перенесення відповідачем суміжних спільних меж земельних ділянок в рахунок збільшення земельної ділянки відповідача. Вказує, що відповідачем було встановлено паркан таким чином, що опори самовільно встановленого паркану забиті впритул до її сараю, який входить до об`єктів нерухомого майна, які належать їй на праві приватної власності, та вона не має можливості здійснити будь-які дії, направленні на збереження своєї власності. Зазначає, що встановлення паркану відповідачем впритул до стіни її нерухомого майна та таким чином, що це створює перешкоди в нормальному використанні її нерухомого майна є втручанням у її право власності, а паркан встановлений дуже близько від вікон її будинку, що є перешкодою для проникнення світла до кімнати, в результаті чого одна з кімнат є затіненою, що є порушенням ст. 103 ЗК України, а тому відповідач повинен або змінити висоту, або демонтувати його повністю та встановити новий, який не буде створювати незручності позивачу, оскільки встановлення парканів впритул до будівель порушують діючі будівельні норми, а державними стандартами заборонено встановлювати будь-які конструкції на відстані від вступної конструкції стіни менш ніж один метр, однак відповідач встановила паркан впритул до стіни її сараю, що унеможливлює будь-який доступ до її власності, отже має порушення не тільки право власності на земельну ділянку, а і право вільного використання належного їй об`єкта нерухомого майна. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_4 знести встановлений нею паркан, який розділяє земельні ділянки за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , та повернути їй самовільно зайняту частину її земельної ділянки, а також заборонити ОСОБА_4 самовільно встановлювати паркани на межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 висотою вище, ніж 1,5 метри, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_4 було надано суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, закрити провадження і стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 23 297 грн. В обґрунтування зазначила, що ОСОБА_3 надала до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №23810592, який сформований 04 липня 2014 року, та свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , при цьому не надала актуальний на 2020 рік документ. Зазначає, що зробивши і отримавши інформаційну довідку №227865447 від 12 жовтня 2020 року вбачається, що підставою для державної реєстрації ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а саме 77/124 частки площею 0,0289 га, є рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2014 року у справі №205/8698/13-ц, яке є недійсним, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року скасовано зазначене рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Вказує також, що твердження позивача про те, що при встановленні нового залізобетонного паркану було зайнято частину земельної ділянки в приблизному розмірі 15 кв.м, що належить позивачу, не відповідає дійсності, оскільки новий залізобетонний паркан встановлений нею - власником домоволодіння АДРЕСА_2 , між суміжними земельними ділянками на своїй території, оскільки в наявності не було ніякого паркана окрім кладочної сітки висотою 30 см, перед вищевказаною металевою сіткою, під час виконання судових рішень у справі №2-679/10. Посилається також на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року (справа №205/5359/15-ц), в якій колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачем її вимог щодо усунення перешкод в користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м в бік належної відповідачу суміжної земельної ділянки, шляхом знесення паркану та перенесення його на межу, згідно визначених у Акті встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , та при цьому, колегія суддів вважала безпідставними твердження позивача про те, що в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку та знаходиться на відстані менше одного метра від нього, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , зменшивши її розміри, оскільки встановлені висновком експерта розбіжності між спірними земельними ділянками є незначними, а доказів порушення ОСОБА_4 технічно-будівельних норм, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було. Зазначає, що всі ці висновки суддями Дніпровського апеляційного суду було зроблено на підставі висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року: в якому є посилання на той факт, що у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 05.06.2013 р. зазначені суміжні користувачі АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 - їх підписи відсутні, що не повідає додатку 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості ) та їх закріплення межовими знакам затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 р. №376; у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку адресою АДРЕСА_2 (земельна ділянка позивача) загальною площею 0,0466 га сформованих у 2014 році; у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання вказано, що «згідно пункту 3.8 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 р. №376, за бажанням власника (користувача) земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,0466 га - ОСОБА_3 , ОСОБА_5 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, тимчасовими межовими знаками не закріплені»; частина приміщення житлового будинку кв. АДРЕСА_4 (власник позивачка ОСОБА_3 ), розташована на земельній ділянці власника кв. АДРЕСА_5 , а площа накладання становить 4,67 кв.м. таким чином, наявне порушення межових розмірів. Вказує, що експерт зазначив, що згідно інформації, яка розміщена на публічній кадастровій карті України, накладання між кадастровими межами земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , не відбувається. Звертає увагу, що під час підготовки до судового розгляду апеляційним судом цивільної справи 205/5359/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою 24.02.2017 р. ОСОБА_6 звертався з офіційним запитом до Центру надання адміністративних послуг Дніпропетровської міської ради про видачу копій актів відновлення меж земельних ділянок по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , а 10.03.2017 р. ЦНАП Дніпропетровської міської ради підготував відповідь на запит ОСОБА_6 з копією акту від 05.06.2013 р., де засвідчено факт відновлення зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (на померлу ОСОБА_7 ) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 ; загальна площа земельної ділянки 0,0466, а найголовніше, для чого ОСОБА_6 робив запит до ЦНАП Дніпропетровської міської ради, в акті відновлення зовнішніх меж чітко вказано, що відновлення зовнішніх меж земельних ділянок здійснено інженером землевпорядником та узгоджені замовником, а при відновленні меж земельних ділянок заперечень з боку вищевказаних осіб не заявлено. Зазначає, що ОСОБА_3 не повідомила суд, що питання про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 вже було вирішено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 року у цивільній справі №2-679/10, яке набрало чинності після перегляду його Апеляційним судом Дніпропетровської області 04.04.2011 р., та виконувалось Ленінським ВДВС ДМУЮ на підставі виконавчого листа №2-679, яке видано 05.05.2011 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Перед виконанням вищевказаного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 р. ОСОБА_3 було роз`яснено рішення суду в ухвалі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2011 року, після чого було надіслано вимогу державного виконавця від 05.07.2011 року за №29768/20 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 05.07.2011 року. Державним виконавцем Ленінського ВДВС ДМУЮ 26.08.11 р. та 05.09.11. р. двічі здійснювався вихід за адресою мешкання позивача та пропонувалось їй самостійно виконати рішення суду. Була складена постанова про накладання штрафу від 26.08.2011 р., але ОСОБА_3 не виконала вимоги виконавчого документа й тому була притягнута до кримінальної відповідальності в порядку ч. 1 ст. 382 КК України. 05.09.2011 р. в.о. начальника відділу Кабаченко І.М. було складено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності до прокуратури №41189/20, а 03.10.2011 р. до Ленінського ВДВС ДМУЮ надійшло повідомлення від боржника ОСОБА_3 , в якому боржник просила державного виконавця здійснити вихід на АДРЕСА_6 з метою перевірки виконання боржником вимог виконавчого документу, та 05.10.2011 р. державним виконавцем було здійснено вихід за адресою АДРЕСА_6 і встановлено, що боржником ОСОБА_3 паркан по межі між земельними ділянками АДРЕСА_6 не перенесено на встановлену Державним актом межу, а взагалі демонтовано, про що складено акт державного виконавця, і 06.10.2011 року начальником відділу Ленінського ВДВС ДМУЮ Никитюком І.П. було складено лист до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з метою роз`яснення вказаної ситуації. Вихід державного виконавця 01.11.2011 року засвідчив факт, що будівлі та споруди боржника ОСОБА_3 виступають за паркан візуально. Зазначає, що після вищевказаних подій по демонтажу паркана самими боржниками, нею, як власником домоволодіння АДРЕСА_2 , було встановлено новий паркан між суміжними земельними ділянками на своїй території, оскільки в наявності не було ніякого паркана окрім кладочної сітки перед металевою сіткою, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_8 самостійно у відповідності до розпорядження державного виконавця було відміряно 46 см з одного боку та 49 см з іншого. Вказує, що не вона своїм парканом порушила діючи будівельні норми, а позивач коли побудувала сарай на межі між двома земельними ділянками та не дотрималась необхідного інтервалу, на яке сама посилається в позові - менш 1 метру, коли на межі опинився сарай. Вказує, що 23.12.2011 року винесена постанова Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а ОСОБА_8 та ОСОБА_3 звільнені від кримінальної відповідальності - з підтримки представника потерпілої ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , який пояснив, що рішення суду від 07.12.2010 р. все ж таки виконано. Зазначає, що вимога ОСОБА_3 щодо заборони ОСОБА_4 встановлювати паркан висотою вище ніж 1,5 метри на межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , є необґрунтованою, оскільки паркан складається з трьох секцій, висота кожної дорівнює 0,5 м заввишки, а нижня секція має отвори та повністю забезпечує провітрювання. Таким чином висота паркана на теперішній час дорівнює 1,5 м. Вказує про надання суду разом зі своїм відзивом акту відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеного 16.09.2016 р. про те, що проведено відновлення межі земельних ділянок в натурі, що розташовані за адресами АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 , та встановлено збільшення площі земельної ділянки по АДРЕСА_2 з 914 кв.м в 14.03.2011 р. до 924 кв.м в 12.09.2016 р., та збільшення довжин ліній по фасадній і задній частинах земельної ділянки по АДРЕСА_2 . Зазначає, що посилання позивача в позові на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2016 р. у справі №205/5359/15/ц є необґрунтованим, оскільки за результатами розгляду цивільної справи Дніпровським апеляційним судом 24.01.2019 р. постановлено рішення, яким скасовані заочне рішення та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, де встановлено, що між позивачем та відповідачем відсутнє порушення меж земельних ділянок, а також сам позивач у позові посилається на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 22.05.2019 р. у справі №640/7778/18, а саме: позови вважаються тотожними, а в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, позивач посилається, що суд повинен перевірити, на підставі чого, яких фактів і норм закону позивач просить про захист свого права, а попередні судові рішення відбувались стосовно межі та розмірів земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , отже, позивач неодноразово звертається з позовами до суду з одним й тим самим питанням, таким чином, всі вищезазначені документи, судові рішення свідчать про відсутність будь-яких порушень межових ліній і розмірів земельних ділянок, та про відсутність спору між сторонами, а тому звернення позивача до суду є надуманим, безпідставним та таким, що вводить суд в оману.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2020 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Представником позивача ОСОБА_1 надано суду відповідь на відзив, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що право власності позивача на нерухоме майно підтверджено належними документами та було зареєстровано у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними. Зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 р. №2-679/10 позивача було зобов`язано перенести існуючий паркан, однак відповідач встановила свій власний паркан без будь-якого погодження із позивачем, з порушенням права власності позивача. Свій паркан відповідачі встановили самовільно, вдерлись на ділянку позивача, знесли встановлений позивачем паркан, на виконання рішення суду, та зламали сарай, а тому посилання відповідача на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 р. №2-679/10 є безпідставним, а вказане рішення лише підтверджує факт звернення до суду про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, оскільки ОСОБА_9 вважала, що її права порушені, а тому в цьому випадку, коли підтверджено факт порушення земельних прав позивача, відповідач зобов`язана їх поновити, оскільки вона зверталися до суду з аналогічним позовом, а тому не повинна допускати аналогічні порушення прав позивача. Звертає увагу суду, що у справі №205/5359/15-ц апеляційним судом було посилання на висновок Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23.03.2018 р., яким було встановлено факт відхилення від спільної кадастрової межі, однак Дніпровський апеляційний суд порахував зазначені відхилення незначними, а позовні вимоги у справі 205/5359/15-ц мали іншу підставу, різний склад сторін та інший предмет позову, а тому зазначені справи не є тотожними та відповідно докази, які були предметом іншого судового розгляду не можуть бути підставою для відхилення позовних вимог у справі, оскільки справи є різними, а тому доводи відповідача в цій частині не повинні бути враховані, натомість, до матеріалів справи позивачем було долучено висновок експерта №4 від 20.09.2020 р., у відповідності до якого експертом було встановлено, що накладення між земельними ділянками сторін існує. Фактична площа накладення (захоплення) становить 11,9 кв.м, а експертом встановлена можливість перенесення існуючого паркану, і таким чином, матеріалами справи підтверджено факт захоплення з боку відповідача частини земельної ділянки позивача, тому така частина земельної ділянки повинна бути повернута відповідачем, тим більше, що паркан з боку відповідача було встановлено таким чином, що позивач не має можливість доступу до своєї будівлі. Зазначає, що у своєму відзиві відповідач посилається на Акт від 05.06.2013 р., в якому наче засвідчено відновлення зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (на померлу ОСОБА_7 ) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 , загальна площа земельної ділянки 0,0466 га, натомість, відповідач не долучив до свого відзиву акт від 05.06.2013 р., а долучив інший акт від 16.09.2016 р., який було складено інженером-геодезистом ОСОБА_10 про те, що під час порівняння двох рознесених у часі вимірювань (14.03.2011 р. та 12.06.2016 р.) зафіксовано збільшення земельної ділянки по АДРЕСА_2 з 914 кв.м (14.03.2011 р.) до 924 кв.м (12.09.2016 р.), і таким чином, відповідач надала доказ того, що після встановлення нею паркану площа земельної ділянки збільшилась на 10 кв.м, а з врахуванням висновку експерта, який було долучено позивачем, вбачається збільшення земельної ділянки відповідача та здійснення захоплення частини земельної ділянки позивача, а тому це є доказом, який відповідач посвідчив своїм підписом, який підтверджує факт порушення прав позивача, які підлягають поновленню. Вказує, що позивач вважає, що позови не є тотожними за сторонами, предметом чи підставою позову, оскільки підставою для попереднього позову став акт встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , яким було встановлено захоплення відповідачами 15 кв.м земельної ділянки позивача, однак підставою цього позову є факт зміщення межі відповідачем в бік позивача, а також встановлення паркану з порушенням будівельних норм, що призводить до пошкодження нерухомого майна позивача та обмеження в праві користування нерухомим майном, а також у попередньому позові позивач просила перенести паркан на кадастрову межу, в той час як предметом цього позову є відновлення межі між двома земельними ділянкам і зобов`язання відповідача знести паркан відповідачем, та заборона відповідачу встановлювати паркан вище за 1,5 метри, оскільки існуючий паркан відповідача затуляє вікно житлового приміщення та перешкоджає позивачу належним чином використовувати свої нерухомі споруди, а тому предмет і підстава позовів є різними, а також в попередньому позові позивач просила стягнути на свою користь моральну шкоду, однак у вказаному позові така вимога відсутня, а тому позови є різними за всіма складовими, що виключає можливість застосування п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Зазначає, що позивач вважає, що витрати на правову допомогу відповідача у випадку відмови в задоволенні позову не підлягають задоволенню з огляду на те, що до відзиву відповідач долучив договір про надання правничої допомоги від 13.10.2020 р., який укладено між адвокатом Кадниковою Л.Г. та відповідачем, а до відзиву також надано акт приймання-передачі наданих послуг від 20.10.2020 р., яким зафіксовано кількість витрачених адвокатом годин та вартість послуг. Разом з тим, у відзиві в якості представника відповідача вказано ОСОБА_6 , а не адвоката Кадникову Л.Г., та згідно з відомостей реєстру адвокатів Кузнецов В.В. не є адвокатом, а тому можна поставити під сумнів документи, долучені відповідачем на підтвердження витрат на правову допомогу, а посилання в договорі та/або акті приймання-передачі наданих послуг на номер справи відсутнє та договором визначено, що адвокат надає послуги з представництва інтересів клієнта у справах за його позовом, однак ОСОБА_4 по цій справі має статус відповідача, а тому зазначений договір не стосується витрат адвоката, які було пронесено у зв`язку з розглядом поточної справи. Відповідно до акту адвокатом наче було витрачено 4 години на вивчення документів, що надані в копіях до позову, що на переконання позивача є неможливим, оскільки кількість документів, які було долучено до позову не є таким значним, для вивчення яких необхідно 4 години, крім того, на вивчення документів, необхідних для складення відзиву на позов, аналіз ситуації, оцінки перспективи справи адвокатом було витрачено 10 годин, при цьому не зазначається скільки часу було витрачено на роздуми, а скільки на вивчення документів, та всі документи, які було долучено відповідачем були предметом розгляду у справі №205/5359/15-ц, по якій адвокатом Кадниковою Л.Г. надавалась правова допомога раніше, і всі ці документи вже були надані адвокату та були вивчені під час надання правової допомоги в іншій справі, а в акті також зазначено, що на складення позовної заяви адвокатом було витрачено 8 годин, однак до суду відповідач надав відзив, а не позовну заяву, тому зазначений акт не стосується справи та не може бути доказом понесення витрат на правову допомогу у вказаній справі, а у відзиві на позов представником вказано ОСОБА_6 , а не ОСОБА_2 , тому можна поставити під сумнів, що саме адвокатом, а не ОСОБА_6 було складено відповідний відзив. Звертає увагу, що до відзиву відповідачем не було надано жодного документу, який підтверджує понесення фактичних витрат, оскільки акт є лише первинним документом та фіксує факт вчинення господарської операції, а не її оплату, до відзиву відповідач долучила квитанцію, датовану 20.10.2020 р. про отримання від ОСОБА_4 23 297 грн. за надання професійних правових послуг, але з квитанції вбачається, що зазначений документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, які дозволяють належним чином ідентифікувати факт отримання грошових коштів за надання правової допомоги у вказаній справі, а у своєму відзиві відповідач зазначає, що вона вже понесла витрати на правову допомогу, що підтверджується документами та свідчить, що такі витрати вже фактично сплачені, однак жодного розрахункового документу (платіжного доручення, квитанції, чеку, тощо) відповідачем не надано, тобто, доказів того, що відповідач дійсно понесла будь-які витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи не було, а тому вимоги відповідача в цій частині не підлягають задоволенню.

Відповідачем ОСОБА_4 було надано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вона просила відмовити у задоволенні позову та стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 14 189 грн. та 67,60 грн. за відправку кореспонденції ОСОБА_3 . В обґрунтування зазначила, що твердження про те, що вона встановила свій власний паркан із порушенням права власності ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки новий паркан було встановлено на власній території паралельно до існуючого паркану і між земельними ділянками залишався вільний прохід. Зазначає про безпідставність пояснень представника позивача ОСОБА_1 , що свій паркан вони встановили самостійно, вдерлись на ділянку позивача, коли нікого не було вдома, знесли паркан, встановлений позивачем, оскільки, цьому факту є роз`яснення, що міститься в постанові Дніпровського апеляційного суду від 24.01.2019 р., в якому судді дійшли висновку: «Встановивши вказані обставини справи, зокрема, те, що накладання між кадастровими межами земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не відбувається, - колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позивачкою її вимог щодо усунення перешкод в користуванні нею земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м в бік належної відповідачці суміжної земельної ділянки, шляхом знесення паркану та перенесення його на межу, згідно визначених у Акті встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 і АДРЕСА_2 . При цьому, колегія суддів вважає безпідставними твердження позивачки про те, що в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку та знаходиться на відстані менше одного метра від нього, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвели до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , зменшивши її розміри, оскільки встановлені висновком експерта розбіжності між спірними земельними ділянками є незначними. Доказів порушення ОСОБА_4 технічно-будівельних норм, позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було...». Вказує, що про помилковість посилання представника позивача на те, що позовні вимоги у справах №205/5359/15-ц та №205/6823/20, що зараз розглядається, є різними, оскільки різний склад сторін, тому що ОСОБА_6 не міг бути відповідачем у справі №205/5359/15-ц, оскільки він не є власником земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2 та ніколи там не був зареєстрованим, так, що склад сторін залишився тим самим, і її доводи є обґрунтованими. Вказує, що в своїй позовній заяві від 02.09.2020 р. ОСОБА_3 посилається на те, що під час встановлення паркану, було зайнято частину земельної ділянки, яка її належить у розмірі приблизно 15 кв.м, а цифра 15 м. кв. фігурувала і в попередній судовій справі №205/5359/15-ц, яка була отримана ОСОБА_3 на підставі Акту встановлення меж зйомочних (поворотних) точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , на який посилається ОСОБА_3 у відповіді на відзив від 06.11.2020 р., а твердження у відповіді на відзив від 06.11.2020 р., що згідно висновку експерту № 4 від 20.09.2020 р. площа накладання між земельними ділянками складає 11,9 кв.м, не відповідає взагалі дійсності, оскільки в попередньому висновку судового експерта Юрець О.І. за №3650-17 судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №205/5359/15-ц складеного 23.03.2018 р., який було виконано згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2017 року про призначення судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №205/5359/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди на вирішення експертизи були поставлені питання: чи є відхилення від спільної кадастрової межі між земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ?; якщо є відхилення, то на яку сторону та яку відстань? Вказує, що у висновку експерта №4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду в порядку ст. 106 ЦПК України і ст. 71 ЗУ «Про судову експертизу» складеного 20.09.2020 р. та підготовленого для подання до суду у справі №205/6823/20, судовий експерт Рибкін В.П. відповідає на наступні питання, які сформульовані лише ОСОБА_3 без погодження з суддею та без урахування думки відповідача, а порівнюючи питання поставлені самою ОСОБА_3 у висновку судового експерта Юрець О.І. за №3650-17 судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №205/5359/15-ц складеного 23.03.2018 р. та у висновку експерта №4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду, складеного 20.09.2020 р. і підготовленого для подання до суду у справі №205/6823/20 вбачається, що питання №1 у висновку експерта № 4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи та питання №1, №2 у висновку судового експерта Юрець О.І. за №3650-17 судової земельно-технічної експертизи у цивільній справі №205/5359/15-ц, повністю тотожні. Вказує, що у питаннях, що виносяться на експертизу до експерта Рибкіна, наводяться кадастрові номери неіснуючих ділянок, оскільки інформація про ділянки за номером 121000000:08:253:0006 та ділянки за номером 121000000:07:253:0005 відсутні в реєстрі, а у висновку експерта № 4, після проведення дослідження щодо зменшення довжини земельної ділянки від т. 6 до т. 1 від (А до Г) за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на 0,09 м сам протирічить собі у висновках, що надаються на ст. 10 в III розділі висновку експерта з першого питання, де зазначається земельна ділянка кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 накладається на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:07:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_3 на 0,08 м з боку АДРЕСА_2 , і має неприпустимі відомості, а саме: ділянки з кадастровим номером 121000000:08:253:0006 не існує у відомостях Держгеокадастру, ділянки з кадастровим номером 121000000:07:0005 не існує у відомостях Держгеокадастру, і звідки взялася цифра 0,08 м взагалі не відомо, оскільки у висновку йшла мова про 0,09 м. Звертає увагу на акт відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складений 16.09.2016 р. сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_10 про те, що ним проведено відновлення межі земельних ділянок в натурі, що розташовані за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , було встановлено збільшення площі земельної ділянки по АДРЕСА_2 з 914 кв. м в 14.03.2011 р. до 924 кв. м в 12.09.2016 р., тобто вбачається, що перше вимірювання відбулося 14.03.2011 р., (коли справа № 22ц-3589/2011 розглядалася в Апеляційному суді Дніпропетровської області, відкритої за апеляційною скаргою ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди, де постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.04.2011 р. №3589/2011 чітко вказує, що рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року в частині усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою АДРЕСА_2 рішення суду першої інстанції залишити без змін, а рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року справа №2-679/10 вирішено усунути ОСОБА_9 перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_8 , ОСОБА_3 залишити в користування ОСОБА_9 20 кв.м по межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; перенести паркан на встановлену держактом межу до установки паркану, оскільки існує акт Державного виконавця Євдокименко Є.В. від 01.01.2011 року за участі понятих в присутності ОСОБА_6 , який боржником встановлено (перенесено) паркан на встановлену в державному акті межу, а вимірювання проведене 12.09.2016 р. та вказане збільшення розмірів ділянки вказує, що величина ділянки за адресою АДРЕСА_2 збільшилася не на 20 кв.м (яке було вимогою рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року), а всього на 10 кв.м., отже паркан встановлений на території АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 . Вважає, що висновок експерта №4 складений експертом має бути відхиленим та не прийнятим судом до уваги. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу зазначає, що у додатках надано копію довіреності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , якою перелічено всі дії, які ОСОБА_4 дозволила робити, а угода про надання правової допомоги, розрахунок витрат, акт приймання робіт підписані ОСОБА_4 з додержанням закону.

12 листопада 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито провадження у справі №205/6823/20 в частині вимог щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_4 знести встановлений нею паркан, який розділяє земельні ділянки за адресами АДРЕСА_6 та повернути ОСОБА_3 самовільно зайняту частину її земельної ділянки.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2021 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 і скасовано ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року про закриття провадження, з направленням справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

У підготовчому судовому засіданні 13 січня 2022 року без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

08 грудня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська викликано у судове засідання експерта Рибкіна В.П. для надання пояснень щодо висновків експерта №4 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2020 року та №10 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 09 листопада 2021 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на обставини викладену у позовній заяві та надані у судовому засіданні докази, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу в розмірі 22 000 грн. та витрати по залученню експерта в розмірі 12 000 грн.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 41 906,75 грн.

Заслухавши думку учасників справи, пояснення експерта, який був допитаний у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом, посвідченого 30 серпня 2008 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., та зареєстрованого в реєстрі за №1-4876, ОСОБА_3 є спадкоємцем 77/200 часток домоволодіння АДРЕСА_7 (т. 1 а. с. 17).

Крім того, з наявного в матеріалах справи технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , який виготовлено КП «ДМБТІ» ДОР 04 квітня 2008 року, вбачається, що ОСОБА_3 є власницею 77/200 частки домоволодіння (т. 1 а. с. 13-16).

Згідно з наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 23809887 від 04 липня 2014 року, 47/124 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :08:253:0005, належать на праві власності ОСОБА_3 (т.1 а. с. 22).

Судом з інформаційної довідки 227865447 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 жовтня 2020 року встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 47/124 та 77/124 часток земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0466 га ( т. 1 а. с. 73-74).

Також судом встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 215125618 від 06 липня 2020 року (т. 1 а. с. 45).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020 від 01 червня 2020 року встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0932 га, з кадастровим номером :08:253:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 163).

Отже, вищезазначені земельні ділянки позивача та відповідача є суміжними, що підтверджується наявними матеріалами справи доказами.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Системний аналіз приписів законодавства дозволяє дійти висновку, що захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні майном є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звернувся до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.

Частинами другою та третьою статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник або користувач земельної ділянки має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2010 року усунуто ОСОБА_9 перешкоди в користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_8 , ОСОБА_3 залишити в користування ОСОБА_9 20 кв.м по межі між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , перенести паркан на встановлену Державним актом межу; стягнуто з ОСОБА_8 , ОСОБА_3 матеріальну моральну шкоду, а також судові витрати та витрати на правову. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року вищезазначене рішення суду в частині стягнення матеріальної і моральної шкоди, витрат на правову допомогу скасовано, та ухвалено нове в цій частині рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог (т. 1 а. с. 111-115).

Крім того, постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду від 07 грудня 2010 року в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання ОСОБА_8 , ОСОБА_3 залишити в користуванні ОСОБА_9 20 кв.м по межі між земельними ділянками АДРЕСА_6 , перенести паркан на встановлену Державним актом межу (т. 1 а. с. 121).

Судом також встановлено, що, актом державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 листопада 2011 року зафіксовано, що ОСОБА_8 було перенесено паркан на встановлену Державним актом межу по лінії, визначеній стягувачем, будівля та споруда боржника виступають за паркан візуально (т. 1 а. с. 129).

Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково та усунено ОСОБА_3 перешкоду в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м., що належить ОСОБА_3 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року доповнено третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року та викладеного його в редакції: «Зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки площею 15 кв.м, шляхом знесення паркану та перенесення його на кадастрову межу згідно визначених у акті встановлення меж зйомочних «поворотних» точок координат спільної межі між домоволодіннями АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 » (т. 1 а. с. 23-26).

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було також надано суду висновок експерта №4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи для подання до суду в порядку ст. 106 ЦПК України і ст. 71 ЗУ «Про експертизу», який було складено 20 вересня 2020 року судовим експертом Рибкіним В.П., відповідно до якого експертом зроблено висновок, що: 1) накладання земельної ділянки, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2 , на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_2 , відносно спільної кадастрової межі земельної між зазначеними ділянками на час дослідження є. А саме земельна ділянка кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2 накладається на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_3 , на 0,08 м з боку АДРЕСА_2 і на 0.48 м, по межі з боку земель житл. фонду з-ду «Черв. профінтерн»; 2) фактична площа накладення земельної ділянки, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2 на сусідню земельну ділянку, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_2 відносно сумісної кадастрової межі між зазначеними ділянками згідно проведеним розрахунком приблизно складає 11,9 кв. м; 3) перемістити фактично існуючу межу між земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2 , і сусідньою земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_2 , яка проходить на час дослідження по залізобетонному паркану, який належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , на сумісну кадастрову межу на місцевості без визначення фактичної площі накладання однієї земельної ділянки на іншу можливо; 4) двох крайніх поворотних точок на спільній кадастровій межі в натурі (на місцевості) між земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0006 площею 0,0932 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та розташована по АДРЕСА_2 , та земельною ділянкою, кадастровий номер 121000000:08:253:0005 площею 0,0466 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і розташована по АДРЕСА_2 для відновлення межі між цими земельними ділянками по спільній кадастровій межі достатньо.

Отже, наданий позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог висновок експерта містить зокрема твердження експерта про те, що відхилення відносно сумісної кадастрової межі ділянок позивача та відповідача в розмірі приблизно 11,9 кв.м, а також те, що фактично існуючу межу у вигляді залізобетонного паркану на сумісну кадастрову межу на місцевості можливо перемістити.

Також допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_11 підтвердив те, що дійсно є накладення меж земельної ділянки, а також зазначив, що ним при складанні висновку було допущено технічні помилки у кадастрових номерах вищевказаних земельних ділянок та розмірі накладення на суміжну земельну ділянку.

При цьому, позивач у своїй позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог просить усунути перешкоди не шляхом перенесення, а саме знесення вищезазначеного спірного паркану.

У постанові від 04 серпня 2020 року у справі №638/6655/16-ц Верховним Судом зазначено, що розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язаний був довести як і сам факт самочинності будівництва, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення паркану. При цьому наданий позивачем висновок фактично спростовує обґрунтованість позовної вимоги в частині саме знесення спірного паркану.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№46577/15) від 21 квітня 2016 року підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також на підтвердження доводів позовної заяви позивачем було долучено до матеріалів справи висновок експерта №10, який складений 09.11.2021 року, зі змісту якого вбачається, що експертом проводилися огляд та фотофіксація конструктивних елементів бетонного паркану та необхідні виміри металевою стрічкою, яка повірена Дніпропетровським регіональним державним науково-технічним центром стандартизації, метрології та сертифікації та лазерним далекоміром «Дніпро-М» сертифікованим в Україні, а методами обстеження об`єкту є: візуальний огляд, вимірювання, фото фіксація, описання. У висновку зазначено, що спірний бетонний паркан погіршує інсоляцію житлового будинку літ. Б-1 з мансардою, який входить до складу домоволодіння АДРЕСА_3 та погіршує провітрюваність земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_3 , порівняно з інсоляцією того ж будинку, яка була при огорожі металевої прозорої сітки «рабиця» висотою 1,50 м, та не відповідає вимогам НД (Лист Державної архітектурної інспекції України №40-203-19/3733 від 24.02.2015 року «Про розгляд звернення»), щодо прозорості.

Суд зазначає, що визначення тривалості інсоляції виконано експертом за допомогою металевої стрічки та лазерного далекоміра, при цьому у висновку взагалі відсутнє посилання будь-яку використану методику проведеного дослідження.

Висновок містить посилання на порушення п. 6.1.34 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», в якому зазначено, що присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати. Висоту огорожі слід встановлювати згідно з вимогами ДБН Б.2.2-5 та правилами благоустрою населеного пункту. Встановлення огорожі не може погіршувати інсоляцію житлових будинків на суміжних територіях. Огорожа присадибних ділянок не може виступати за червону лінію та межі ділянки.

При цьому, п. 6.7. ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» зазначено, що дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огороджень має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій.

Висновком встановлено, що висота паркану становить приблизно 1.5 метри, тобто, в цьому випадку порушення в цій частині відсутнє.

Згідно із п.п.1.1-1.2 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 р. №173 Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів» включають основні гігієнічні вимоги до планування і забудови як нових, так і існуючих міських та сільських поселень України, їх санітарного упорядкування та оздоровлення. Дотримання цих Правил повинно забезпечити найбільш сприятливі в гігієнічному відношенні умови життєдіяльності населення. Ці Правила є обов`язковими для дотримання всіма державними, кооперативними, колективними та приватними підприємствами, організаціями та установами незалежно від відомчого підпорядкування та форм власності, а також посадовими особами та громадянами України, інвесторами-громадянами інших держав. При вирішенні питань планування та забудови населених пунктів необхідно керуватися вимогами діючих будівельних норм і правил та інших інструктивно-методичних документів, узгоджених з Міністерством охорони здоров`я України, що використовуються для вказаних цілей.

Відповідно до п. 2.4 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» кліматичні умови (температура повітря, вітровий режим, сонячна радіація і т.ін.) мають відповідати будівельним нормам та правилам, оскільки вони визначають систему та вид забудови, що забезпечує оптимальні гігієнічні умови проживання населення (інсоляцію, провітрювання, захист від вітру та ін.).

Пунктом 4.6 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» передбачено, що в Україні тривалість інсоляції повинна становити для житлових приміщень та прирівняних до них будівель та дворових територій не менше 2,5 годин на день на період з 22 березня до 22 вересня. Нормативна тривалість інсоляції повинна бути забезпечена: у житлових квартирах - не менше однієї житлової кімнати в однокімнатній квартирі і не менше двох житлових кімнат в чотирикімнатній квартирі, в спальнях гуртожитків і готелів (не менше 60% кімнат).

Суд вважає, що наданий позивачем висновок експерта №10, складений 09.11.2021 року, не підтверджує заявлені позовні вимоги, оскільки не містить жодних належних розрахунків тривалості інсоляції, які б беззаперечно свідчили про обґрунтованість наданих експертом висновків, натомість висновок містить лише загальні пояснення без належного опису методики, якою користувався експерт та розрахунку тривалості інсоляції, а порівняння з іншим парканом, що нібито знаходився замість досліджуваного взагалі нічим не обґрунтовано експертом.

З огляду на вищезазначене, твердження про те, що внаслідок встановлення відповідачем ОСОБА_4 бетонного паркану між земельними ділянками погіршено інсоляцію житлового будинку позивача належним чином не доведено у встановленому законом порядку.

Обов`язок доказування щодо погіршення інсоляції житлового будинку позивача внаслідок встановлення відповідачем бетонного паркану між земельними ділянками процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме позивач зобов`язаний це доводити.

Крім того, позивачем не заявлялось вимог щодо приведення збудованої огорожі у відповідність до встановлених вимог для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій, а заявлено вимогу про знесення паркану.

Згідно з висновком експерта №10 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи для подання до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (номер справи 205/6823/20) в порядку ст. 106 ЦПК України і ст. 71 ЗУ «Про експертизу», який було складено 09 листопада 2021 року судовим експертом Рибкіним В.П. вбачається, що: встановлення глухого (суцільного) у верхній частині бетонного паркану висотою близько 1,5 м ОСОБА_4 уздовж спільної межі, яка поділяє сусідні земельні ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у власності ОСОБА_4 та домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у праві власності ОСОБА_3 , погіршує інсоляцію житлового будинку літ. Б-1 з мансардою, який входить до складу домоволодіння АДРЕСА_3 , порівняно з інсоляцією того ж будинку, яка була при огорожі металевої прозорої сітки «рабиця», висотою 1,5 м, не відповідає вимогам п. 6.1.34 [2] щодо інсоляції (ДБН Б2.2-12-2019 «Планування забудова територій» та погіршує провітрюваність земельної ділянки, що є у праві власності ОСОБА_3 ; бетонний паркан, який встановлений ОСОБА_4 уздовж спільної межі, яка поділяє сусідні земельні ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у власності ОСОБА_4 та домоволодіння АДРЕСА_2 , яке є у праві власності ОСОБА_3 , не відповідає вимогам НД [11] (Лист Державної архітектурної інспекції України №40-203-19/3733 від 24 квітня 2015 року «Про розгляд звернення»), щодо прозорості (верхня частина паркану повинна бути прозорою (відношення глухих часток до прозорих не повинно перевищувати 50%, в нашому випадку верхня частина паркану є глухою (суцільною).

Посилання позивача на порушення її права власності через неможливість доступу до її нерухомого майна (сараю) у зв`язку з встановленням паркану відповідачем суд вважає необґрунтованими через те, що згідно до наявних матеріалів справи, будівля сараю знаходиться безпосередньо біля межі земельних ділянок, тобто його свідомо було побудовано таким чином, що при будівництві будь-якого паркану чи огорожі доступ до граничної з ним стіни буде ускладнено, враховуючи встановлені експертом у висновку від 20 вересня 2020 року, відхилення в місці розташуванні сараю від межі ділянок з одного боку у розмірі всього 0,29 м, а з іншого боку розташовано впритул до межі ділянок, і такий доступ до неї фактично, можливий лише через сусідню ділянку.

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Стаття 103 ЗК України передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок тощо.

Тобто інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Відповідно до ст. 104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Статтею 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх установлення здійснюється за фактичним використанням ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з установленими розмірами ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Приписами статті 108 ЗК України передбачено, що у випадках, коли сусідні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному із сусідів. Власники сусідніх ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом 9 частини 1, 2 статті 21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» встановлено, що огорожі є різновидом малих архітектурних форм та є елементом благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Постановою КМУ від 07 червня 2017 року №406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Так, згідно з п. 6 вказаного вище Переліку, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків (щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків), не потребує оформлення дозвільних документів на будівництво.

Крім того, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна: «зведення на земельній ділянці парканів, воріт і хвірток не належить до самочинного будівництва».

Таким чином, станом на дату розгляду справи чинне законодавство України не містить зобов`язань щодо оформлення дозвільних документів на будівництво парканів (огорож) на присадибних (садових, дачних) ділянках.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» огорожі віднесені до малих архітектурних форм. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 10 ЗУ «Про благоустрій населених пунктів» затвердження правил благоустрою територій населених пунктів належить до повноважень сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів. Розроблення таких правил та їх затвердження здійснюється відповідно до норм ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про благоустрій населених пунктів».

При цьому судом встановлено, що Дніпровською міською радою саме правила влаштування парканів у цьому населеному пункті не розроблені та не затверджені, а Правила благоустрою території міста Дніпра, що затверджені рішенням Дніпропетровської міської ради від 27.11.2013 №44/43 (з наступними змінами та доповненнями) таких умов не містять.

Разом із цим, розташування і орієнтація житлових та громадських будинків повинні здійснюватись з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції і норм освітленості відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і державних будівельних норм та стандартів.

Так, відстані до меж ділянки: згідно п. 3.25* ДБН 360-92 (у редакції, що була чинної на час встановлення металевого паркану), для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Позивач, серед підстав позову посилається на те, що відповідачем порушені державні стандарти, будівельні норми та правила при встановленні паркану.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року №466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна. Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Отже, навіть за наявності обґрунтованих підстав вважати, що спірний паркан між земельними ділянками побудовано з порушенням встановлених будівельних норм і правил, і тим самим порушення прав позивача, позивач все одно повинен обґрунтувати те, що єдиним способом захисту його порушеного цим права є саме знесення такого паркану, а не приведення його у відповідності до встановлених вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено обґрунтованість своїх позовних вимог в цій частині та не використано всі передбачені законодавством заходи щодо усунення вказаного порушення, а саме по собі знесення спірного паркану є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію (наприклад, шляхом проведення реконструкції огорожі). При цьому, наданим самим відповідачем до суду експертним висновком №4 підтверджено можливість перенесення паркану і відсутнє посилання на необхідність саме його знесення, однак позовних вимог щодо перенесення паркану позивачем не заявлено.

Крім того, судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2016 року і додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року скасовані, та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди. Вказана постанова набрала чинності 24 січня 2019 року, а ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення моральної шкоди, відшкодування матеріальної шкоди (т. 1 а. с. 27-32).

Так, зі змісту вищезазначеного рішення суду вбачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо знесення паркану суд керувався висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи.

Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 23 березня 2018 року встановлено, що власники земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_8 користуються на АДРЕСА_9 менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. Із протилежної сторони АДРЕСА_2 на 0,39 м менше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Вказане зумовлено тим, що між земельними ділянками по АДРЕСА_8 , АДРЕСА_2 розміщений металевий паркан. Зі сторони сусіднього користувача по АДРЕСА_3 користуються на 0,09 м (9 см) зі сторони АДРЕСА_2 більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів. Із протилежної сторони АДРЕСА_2 на 0,48 м більше ніж згідно документації із землеустрою та правовстановлювальних документів на земельну ділянку. В результаті проведеної топографо-геодезичної зйомки та результатів дослідження встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки по АДРЕСА_2 зі сторони АДРЕСА_2 становить 22,12 м, що на 0,05 (5 см) менше, ніж згідно документації із землеустрою. Із протилежної сторони вул. Флангова фактичний розмір земельної ділянки становить 22,58 м, що на 0,09 (9 см) більше, ніж згідно документації із землеустрою.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що предметом судового розгляду справи №205/5359/15-ц, а також вищезазначеного експертного дослідження був той самий паркан, та предмет спору у цій справі також стосується саме цього спірного паркану, який був предметом розгляду ще з 2015 року, щодо якого прийнято відповідне рішення, яке набрало законної сили.

Також суд звертає увагу, що у вищезазначеному судовому рішенні колегія суддів вважала безпідставними твердження позивача про те, що в листопаді 2011 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку та знаходиться на відстані менше одного метра від нього, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , зменшивши її розміри, оскільки встановлені висновком експерта розбіжності між спірними земельними ділянками суд визнав незначними, а доказів порушення ОСОБА_4 технічно-будівельних норм, позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині позовної вимоги щодо усунення ОСОБА_3 перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести встановлений нею паркан, що розділяє земельні ділянки позивача та відповідача та повернути ОСОБА_3 самовільно зайняту частину її земельної ділянки.

Щодо позовної вимоги про встановлення заборони відповідачу самовільно встановлювати паркани на межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , висотою вище, ніж 1,5 метри, то суд вважає, що в задоволені такої вимоги слід відмовити з тих підстав, що позивачу було відмовлено у задоволенні позовної вимоги в частині знесення спірного паркану, а також суд зазначає, що така вимога заявлена щодо можливого спору у майбутньому, який ще не виник, та без врахування можливого законодавчого регламентування такого питання.

Згідно із ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, то у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення судових витрат на правничу та витрати пов`язані із залученням експерта, які були заявлені позивачем.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу відповідачу ОСОБА_4 у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання правничої допомоги від 13 жовтня 2020 року надавала адвокат Кадникова Л.Г., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №0958 від 12 жовтня 2000 року (т 1 а. с. 147-148).

Згідно із положеннями п. 2. вищевказаного договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар. Гонорар обчислюється погодинно, в залежності від обсягу затраченого адвокатом часу. Вартість однієї години складає 50% прожиткового мінімуму, встановленого ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Крім гонорару клієнт компенсує адвокату додаткові витрати, пов`язані з виконанням цього договору. Детальний розрахунок та загальна вартість послуг вказується в додатку, який є невід`ємною частиною цього договору. Клієнт оплачує послуги адвоката після завершення підготовки документів до суду.

Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

На підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості представником відповідача суду було надано: акт приймання-передачі наданих послуг від 20 жовтня 2020 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 22 297 грн., в яких наявний опис послуг: 13 жовтня 2020 року - вивчення документів, що надані в копіях до цивільного позову з кількістю витраченого часу 4 год. і вартістю послуги 4 054 грн.; 14 жовтня 2020 року 16 жовтня 2020 року - вивчення документів необхідних для складання відзиву на позов, аналіз ситуації та оцінка перспективи справи з кількістю витраченого часу 10 год. і вартістю послуги 10 135 грн.; 20 жовтня 2020 року - складання позовної заяви з кількістю витраченого часу 8 год. і вартістю послуги 8 108 грн.; 02 листопада 2020 року - участь у судовому засіданні з кількістю витраченого часу 1 год. і вартістю послуги 1 000 грн. (т. 1 а. с. 144-146). Акт приймання-передачі наданих послуг від 05 листопада 2020 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 8 108 грн., в яких наявний опис послуг: вивчення клопотання позивача до цивільного позову про залучення доказів з кількістю витраченого часу 1 год. і вартістю послуги 1 013,50 грн.; вивчення висновку експерта №4 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 20 вересня 2020 року з кількістю витраченого часу 2 год. і вартістю послуги 2 027 грн.; складання заперечень на клопотання позивача ОСОБА_3 з кількістю витраченого часу 5 год. і вартістю послуги 5 067,50 грн. Акт приймання-передачі наданих послуг від 12 листопада 2020 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 8 108 грн., в яких наявний опис послуг: 07 листопада 2020 року вивчення відповіді позивача ОСОБА_3 на відзив відповідача ОСОБА_4 з кількістю витраченого часу 1 год. і вартістю послуги 1013,50 грн.; 09 листопада 2020 року складання заперечень на відповідь позивача ОСОБА_3 на відзив відповідача ОСОБА_4 з кількістю витраченого часу 5 год. і вартістю послуги 5 067,50 грн., а також участь у судовому засіданні 12 листопада 2020 року з кількістю витраченого часу 2 год. і вартістю послуги 2 027 грн. Акт приймання-передачі наданих послуг від 13 жовтня 2022 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 10 090,25 грн., в яких наявний опис послуг: 28 грудня 2020 року складання відзиву на апеляційну скаргу позивача з кількістю витраченого часу 2 год. і вартістю послуги 2 027 грн. виходячи з прожиткового мінімуму в 2021 році; 13 січня 2022 року - участь у судовому засіданні з кількістю витраченого часу 2 год. та вартістю послуги 2 481 грн.; 13 жовтня 2022 року - участь у судовому засіданні з кількістю витраченого часу 2,5 год. та вартістю послуги 3 101,25 грн.; 10 листопада 2022 року - участь у судовому засіданні з кількістю витраченого часу 1 год. та вартістю послуги 2 481 грн. (т. 2 а. с. 182-184). Акт приймання-передачі наданих послуг від 27 березня 2023 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 6 507 грн., в яких наявний опис послуг: участь у судових засіданнях 22 листопада 2022 року, 08 грудня 2022 року з кількістю витраченого часу по 1 год. та вартістю послуги по 1 240,50 грн. за кожне; участь у судових засіданнях 25 січня 2023 року, 01 лютого 2023 року, 27 березня 2023 року з кількістю витраченого часу по 1 год. та вартістю послуги по 1 342 грн. за кожне (т. 3 а. с. 14). Акт приймання-передачі наданих послуг від 13 квітня 2023 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 1 342 грн., в яких наявний опис послуг: участь у судовому засіданні 13 квітня 2023 року з кількістю витраченого часу 1 год. та вартістю послуги 1 342 грн. (т. 3 а. с. 70). Акт приймання-передачі наданих послуг від 17 травня 2023 року та розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 2 684 грн., в яких наявний опис послуг: участь у судовому засіданні 17 травня 2023 року з кількістю витраченого часу 2 год. та вартістю послуги 2 684 грн.

На підтвердження сплати юридичних послуг представником відповідача було надано: квитанцію від 20 жовтня 2020 року на суму 23 297 грн. (т. 1 а. с. 143); квитанції до прибуткового касового ордера: від 05 листопада 2020 року на суму 8 108 грн.; від 12 листопада 2020 року на суму 8 108 грн.; від 13 жовтня 2022 року на суму 10 090,25 грн.; від 13 жовтня 2022 року на суму 8 108 грн.; від 27 березня 2023 року на суму 6 507 грн. (т. 3 а. с. 15); до прибуткового касового ордера від 13 квітня 2023 року на суму 1 342 грн. (т. 3 а. с. 70); до прибуткового касового ордера від 17 травня 2023 року на суму 2 684 грн.

Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_4 послуг від адвоката Кадникової Л.Г. в цій справі.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Також, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. При цьому суд дослідив питання обґрунтованості витрат та врахував заперечення представника позивача щодо розміру заявлених витрат на правову допомогу щодо того, що справа не обтяжена такою кількістю доказів, які б потребували таких значних витрат часу на їх вивчення, відтак, не є занадто складною підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала таких значних затрат часу та зусиль професійного адвоката.

Окрім того, суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд звертає увагу також на те, що з наданого суду акту приймання-передачі наданих послуг від 20 жовтня 2020 року вбачається, що вивчення документів, що надані в копіях до цивільного позову в обсязі 4 години та вартістю 4 054 грн., а також вивчення документів необхідних для складання відзиву на позов, аналіз ситуації та оцінка перспективи справи в обсязі 10 годин та вартістю 10 135 грн. не відповідають розумному розміру та не є обґрунтованими, і за таких обставин підлягають зменшенню. Також зі змісту вищезазначеного акту вбачається послуга «складання позовної заяви» - яка не може бути віднесена до послуг, наданих в межах правової допомоги у цій справі, оскільки адвокат Кадникова Л.Г. є представником відповідача, а не позивача, який наділений правом подання позовної заяви.

Крім того, акт приймання-передачі наданих послуг від 12 листопада 2020 року містить посилання на послуги з: вивчення відповіді позивача на відзив відповідача та складання заперечень на зазначену відповідь, так само, акт приймання-передачі наданих послуг від 05 листопада 2020 року містить посилання на послуги з: вивчення клопотання позивача до цивільного позову про залучення доказів, вивчення висновку експерта та складання заперечень на клопотання позивача ОСОБА_3 , при цьому зі змісту вищезазначених заперечень (т. 1 а. с. 204-209, 220-227) вбачається, що в них зазначено лише відповідача та її представника ОСОБА_6 , якими і було підписано заперечення, і в них взагалі не фігурує адвокат (представник) Кадникова Л.Г., що ставить під сумнів обґрунтованість стягнення витрат на правову допомогу в цій частині.

Також акт приймання-передачі наданих послуг від 27 березня 2022 року містить посилання на участь адвоката Кадникової Л.Г. у судовому засіданні 08 грудня 2022 року, при цьому матеріали справи містять докази відсутності представника відповідача у зазначеному судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання №1105350 від 08 грудня 2022 року (т. 2 а. с. 254-255).

Більш того, акт приймання-передачі наданих послуг від 17 травня 2023 року містить опис послуг, а саме: участь адвоката у судовому засіданні 17 травня 2023 року з кількістю витраченого часу 2 години і вартістю 2 684 грн., однак вищезазначене судове засідання тривало лише одну годину і за таких обставин підлягає стягненню вартість лише однієї години участі в судовому засіданні у розмірі 1342 грн.

Беручи до уваги вищезазначені встановлені судом обставини та враховуючи заперечення представника позивача щодо заявлених судових витрат відповідача в частині правничої допомого, суд дійшов висновку, що заявлені стороною відповідача витрати на правову допомогу є неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, враховуючи розумну необхідність витрат часу адвоката для вказаної справи за відсутності належного обґрунтування витраченого адвокатом часу та обсягу наданих послуг, при цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана та є документально підтвердженою, а тому необхідно стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 135,50 грн., які є співставними з обсягом і змістом наданих адвокатом послуг.

Керуючись ст. ст. 376, 386, 391 ЦК України, ст. 91, 103, 104, 107, 108, 152, 158 ЗК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 137, 141, 206, 223, 247, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відновлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - відмовити.

Судові витрати позивача покласти на позивача.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 ) документально підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 26 135,50 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 26 травня 2023 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_11 .

Суддя: Т.П. Терещенко