Справа № 303/4413/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при помічнику судді, який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання Зарева В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (представник адвокат Мочкош Людмила Василівна) про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, у якій зазначила, що під час спільного проживання з ОСОБА_2 останній постійно застосовував щодо неї фізичне насилля, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона три рази викликала поліцію, працівники якої фіксували вказані обставини. Постійні побиття з боку ОСОБА_2 стали підставою для розірвання шлюбу. Не зважаючи на припинення фактичних шлюбних відносин кривдник постійно переслідує її, ображає, принижує, погрожує, залякує. За її заявами до поліції відносно ОСОБА_2 складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. Ужгородським міськрайонним судом ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні домашнього насильства, справи №308/8081/21, 308/8486/21, 308/11824/22. Внаслідок протиправних дій кривдника, телефонних погроз, переслідувань вона постійно хвилюється за свою безпеку. Погрози кривдника сприймає реально та переконана, що він може їх здійснити з огляду на ті факти насильства, які він застосовував до неї раніше, а тому в неї є всі підстави боятися за своє здоров`я та життя. Просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: 1) заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань 100 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи ОСОБА_1 ; 2) заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 3) заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

ОСОБА_1 та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник заявника ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи у її відсутності та у відсутності ОСОБА_1 , заявлені вимоги підтримала у повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник посилалась на те, що ОСОБА_2 неодноразово вчиняв щодо неї психологічне та фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 цього Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Зазначеним Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та в разі настання певних факторів та ризиків.

Пунктом 1 ч.1 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має постраждала особа або її представник.

Статтею 24 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» визначено спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству, в тому числі і обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до ч.2,3,4 ст.26 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

За пунктом 7 частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2019 зазначено, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Крім того, міжнародними правовими актами та в рішеннях Європейського суду з прав людини визначено, що домашнє насильство виступає грубим порушенням прав людини і зазіхає, передусім на її основні права.

Відповідно до правил ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини визнав, що насильство в сім`ї, якому держава вчасно не запобігла чи не зупинила, може призвести до порушення таких статей Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: 1) обов`язок дотримуватись прав людини (ст.1); 2) право на життя (ст.2); 3) заборона тортур або нелюдських чи таких, що принижують гідність, поводження чи покарання (ст.3); 4) право на повагу до особистого та сімейного життя (ст.8); 5) право на ефективні засоби правового захисту (ст.13); 6) заборона дискримінації (ст.14).

Так, порушення з боку держави прав людини у випадках, пов`язаних з насильством у сім`ї зафіксовано в судових рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: - «А. проти Сполученого Королівства» (1998); «Е.С. та інші проти Словаччини» (№8227/04 від 15.09.2009); «Контрова проти Словаччини» (№7510/0431.5.2007); «Беваква та С. проти Болгарії» (№71127/01)12.6.2008); «Опуз проти Туреччини» (№33401/02 від 09.06.2009); «Дурма проти Турції» про неналежне розслідування жертви домашнього насильства (№3621/07 13.11.2014); «А. проти Хорватії» (№55164/18 від 14.10.2010); «Хайдуова проти Словаччини» (№2660/03 від 13.11.2010); «Бранко ОСОБА_7 та інші проти Хорватії» (№46598/06 від 15.01.2009); «Савіни проти України» (2008рік).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського суду з прав людини свідчить, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є питанням, що зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд зазначає, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї.

Згідно з положеннями Конвенції про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання (ст.29 Конвенції). Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

На підтвердження вчинення насильства заявником надано скриншоти телефонних повідомлень, проте дані скриншоти повідомлень не можуть бути належним підтвердженням здійснення ОСОБА_2 психологічного насильства щодо ОСОБА_1 , оскільки із них не вбачається можливим встановити конкретних осіб між якими відбувалася переписка. Також суду не надано оригінали електронного доказу для співставлення копії з оригіналом на підтвердження відповідності копії оригіналу.

На підтвердження факту притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП заявник посилається на скриншот інформації з офіційного сайту Ужгородського міськрайонного суду про призначення до розгляду справ про адміністративне правопорушення №308/11824/22, №308,8081/21, №308/8486/21 відносно ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.07.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КпАП України, оскільки він 11.06.2021 о 18 год. 23 хв., перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 вчинив відносно ОСОБА_1 насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного і фізичного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та фізичною розправою, внаслідок чого ОСОБА_1 могла бути завдана шкода. ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності на підставі ст.22 КУпАП, обмежившись відносно нього усним зауваженням та закрито провадження по справі. Тобто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за епізодом правопорушення 11.06.2021 до відповідальності не притягувався.

Крім того, постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.07.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, оскільки він 06.06.2021 о 20 год. 20 хв. вчинив сварку зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_1 , в ході якої ображав її нецензурною лайкою та наніс незначні тілесні ушкодження. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративною відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. Однак з часу притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП 21.07.2021 минуло більше одного року, тому за ст.39 КУпАП він вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню.

Також судом встановлено, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.07.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП, оскільки він 27.08.2022 близько 23 год. 00 хв. вчинив домашнє насильство у сім`ї, а саме ображав нецензурною лайкою жінку, погрожував фізичною розправою та намагався нанести тілесні ушкодження у присутності дітей. ОСОБА_2 притягнуто до адміністративною відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Таким чином, судом встановлено факт неодноразового звернення ОСОБА_1 з приводу вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення та про притягнення його до відповідальності за ст. ст.173-2 ч.1 КУпАП у той період коли вони спільно проживали однією сім`єю, але зі змісту постанов від 13.07.2021, 21.07.2021, 07.11.2022 вбачається, що правопорушення були вчинені в той період коли заявник та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, а саме 06.06.2021, 11.06.2021, 27.08.2022 і з часу їх вчинення пройшов тривалий час. Водночас, заявницею не доведено належними та допустимими доказами факт переслідування, образ, приниження, погроз, залякувань після вчинення останнього правопорушення 27.08.2022 та припинення їх спільного проживання.

Таким чином, заявником не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, на підставі яких, відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини, надані заявником для підтвердження заяви докази та оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення насильства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування спеціального заходу щодо протидії домашньому насильству у вигляді видання обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 76, 100, 258-259, 263-265, 350-1 - 350-6 ЦПК України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя