Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року

м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Харабадзе К. Ш.,

за участю секретаря - Гаврись В.В.,

Справа № 545/1339/23

Номер провадження № 2/545/1085/23

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації

у с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому в подальшому було зменшено позовні вимоги, до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що з 02.11.2005 вона перебувала у зареєстрованому шлюбу з відповідачем по справі, який було розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 01.10.2010. 31.08.2021 між ними повторно було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу ними було придбано рухоме майно, серед яких були транспортні засоби: ЛЕВ НОМЕР_7 та HYUNDAI TUCSON, які були зареєстровані на ім`я відповідача. Досягти згоди про поділ спільного майна подружжя не вдалося, автомобілем та причепом користується виключно відповідач. Зважаючи, що причіп легковий ЛЕВ НОМЕР_7 та транспортний засіб легковий універсал-В HYUNDAI TUCSON є неподільними речами, які не можна поділити без втрати її цільового призначення та є такими, що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі з відповідачем. На підставі вищевикладеного, просить визнати спільним майном подружжя: причіп легковий марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений; автомобіль легковий універсал-В марки HYUNDAI TUCSON,ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: виділити ОСОБА_2 : причіп легковий марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений; автомобіль легковий універсал-В марки HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р. Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості спільного майна подружжя: причіпа легкового марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений в сумі 9 150, 00 грн. 00 коп; автомобіля легкового універсалу-В марки HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р., в сумі 125197,20 грн. Судовий збір та судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покласти на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в наданому суду відзиві на позовну заяву просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вказав, що автомобіль HYUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_2 , було придбано за його власні кошти, які були передані у його володіння його матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується квитанцією про зняття готівки в касі АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 22.10.2021 та історія по картковому рахунку від 08.05.2023. Також, він не є власником причіпу легкового марки ЛЕВ НОМЕР_7. Також, позивачкою, під час залишення житлового приміщення, в якому вони проживали, було вивезено холодильник, ліжко, увесь посуд, постільну білизну, консервацію, ктз мопед, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Остапенко І.О. в наданій суду відповіді на відзив зазначила, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про передачу ОСОБА_4 знятих коштів на купівлю транспортного засобу - HYUNDAI TUCSON, не надано копії нотаріально посвідченого договору дарування коштів або інших правочинів. Відповідачем не було додано належних і допустимих доказів, які б свідчили про купівлю транспортного засобу - HYUNDAI TUCSON - за його особисті кошти. Як вбачається з листа ТСЦ МВС №5341 №31/16-14-3аз від 04.04.2023р. згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) були зареєстровані наступні транспортні засоби, а саме ЛЕВ НОМЕР_7, рік випуску 2014, колір зелений, з 11.01.2014 року по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_2 в наданих запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що не було укладено договору дарування грошових коштів між ним та його матір`ю, оскільки кошти були отримані вранці в день купівлі авто, і відразу після отримання коштів з каси банку вони поїхали до продавця автомобіля, і в момент розрахунку за автомобіль, саме він вже розпоряджався коштами. Також зазначив, що легковий причіп ЛЕВ НОМЕР_7 дійсно був придбаний у період шлюбу.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Остапенко І.О. в судовому засіданні просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник - адвокат Литовченко Р.В. в судовому засіданні просили в позові відмовити.

Свідок ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою позивачки, показала, що на купівлю автомобілів для сім*ї відповідач позичав у неї кошти, кошти на причіп сторони заробили їх спільною працею.

Свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача, показала, що для купівлі транспортного засобу - HYUNDAI TUCSON нею було знято її особисті кошти у банку, вона мала намір придбати автомобіль собі, щоб син її возив за її потребами, в той же день купили автомобіль, але оформили на відповідача.

Свідок ОСОБА_7 , який був продавцем транспортного засобу - HYUNDAI TUCSON, показав, що він розмістив об`яву про продаж цього автомобіля, до нього приїхав відповідач з матір`ю, подивився та в той же день придбав автомобіль.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, суд доходить до такого.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2005, який було розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01.10.2010.

31.08.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повторно укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_5 , в якому вони перебували на час пред`явлення позову до суду, який в подальшому розірвано.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69 71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

В Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як вбачається з повідомлення Територіального сервісного центру № 5341 РСЦ ГСЦ МВС в Полтавській області від 04.04.2023, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я ОСОБА_2 були зареєстровані транспортні засоби, в тому числі: ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений з 11.01.2014 по теперішній час; HYUNDAI TUCSON, рік випуску 2008, колір сірий, з 22.10.2021 по теперішній час.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021, зареєстрований на ОСОБА_2 .

У даній справі ставиться питання щодо поділу вказаного рухомого майна як спільного сумісного майна подружжя. Відповідач стверджує, що спірний транспортний засіб HYUNDAI TUCSON був придбаний ним за кошти, які йому особисто передала його мати, і що немає доказів у справі, що він є власником причіпу ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску.

Щодо іншого майна, про яке зазначає відповідач, то вимоги щодо розподілу зазначеного ним майна сторонами не заявлялися, зустрічного позову він не подавав, а згідно з положеннями частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з висновку експерта № 15-08 судової транспортно-товарознавчої експертизи від 15.09.2023, ринкова вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, номерний знак НОМЕР_2 на дату дослідження - 31.08.2023 складає 250394,40 гривні.

У статті 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 10.04.2023, ринкова вартість автотранспортного засобу ЛЕВ НОМЕР_7 станом на 10.04.2023 становить 18300 гривень 00 копійок. Відповідач на спростування даного звіту своїх доказів щодо оцінки цього майна, зробленій на його замовлення не надав, в суді клопотань про призначення судової експертизи не заявляв. Враховуючи, що обов`язок доказування обставин, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, лежить на ньому, і суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то наданий позивачем доказ оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо позиції відповідача, викладеній у відзиві на позовну заяву в частині юридичної можливості надання позивачем звітів про оцінку майна та їхньої належності та допустимості в розрізі ЦПК України, то експерту оцінку майна проводить оцінювач, позивач є також власником рухомого майна, яке було придбане в період шлюбу, тож позивач мала законні права та підстави замовляти експертну оцінку у відповідності до ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. Тож, твердження відповідача, про те, що позивач не мала відповідних прав та документів для замовлення оцінки спільного майна подружжя не заслуговують на увагу суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Посилання відповідача на те, що транспортний засіб HYUNDAI TUCSON був придбаний за його особисті кошти, які йому передала його мати, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження цих обставин він не надав суду жодних належних та допустимих доказів. Не надано і доказів, що купівля автомобілю відповідачем відбувалася не в інтересах сім`ї, що майно, одержане за цим договором, - автомобіль не використовувався в інтересах сім`ї. Зокрема, відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували передачу ОСОБА_4 коштів відповідачу на придбання зазначеного транспортного засобу.

При детальному аналізі доданих відповідачем доказів, суд зауважує, що з історії карткового рахунку і з квитанції про видачу готівки неможливо встановити той факт, що кошти були зняті та передані відповідачу для купівлі транспортного засобу, квитанція про видачу готівки не містить цільового призначення, а у історії карткового рахунку відсутні будь-які дані стосовно трансакцій того ж дня відповідачу.

Відповідач не додав копію нотаріального посвідченого договору дарування або інших правочинів, в той час як відповідно до пп.1 п. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Також, п.1 ст.717, п.1 ст. 718, п.5 ст.719 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Показання свідка ОСОБА_4 , яка вказувала, що нею було передано її сину грошові кошти на купівлі транспортного засобу для неї, суд оцінює критично, оскільки свідок є матір`ю відповідача, може свідчити на теперішній час на користь сина, доказів передачі нею коштів синові і доказів використанні автомобіля виключно за її потребами також не надала; у разі необхідності купівлі транспортного засобу, мала змогу придбати його на своє ім`я.

Щодо доводів відповідача про те, що лист Територіального сервісного центру № 5341 РЦС ГСЦ МВС в Полтавській області від 04.04.2023 № 31/16-14-3аз не підтверджує, що він є власником причіпу ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, суд зазначає, що у зазначеному листі вказано, що на ім`я ОСОБА_2 транспортний засіб ЛЕВ НОМЕР_7, рік випуску 2014, колір зелений, зареєстрований з 11.01.2014 по теперішній час згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірне рухоме майно було придбано відповідачем за його особисті кошти і не в інтересах сім`ї, останнім суду не надано, і не було встановлено при розгляді справи.

Отже, враховуючи, що спірні транспортні засоби були набуті та зареєстровані за ОСОБА_2 у період шлюбу, тому ці транспортні засоби слід визнати їх спільною сумісною власністю.

В п.22 Постанові Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами. законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ( далі - Постанова №11) зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанові №1, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання.

В постанові Великої Палати Верховного Судувід 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, зазначається, що відмова від частки у праві спільної сумісної власностіі отримання грошової компенсації за цю частку є ефективним захистом прав позивачів у межах категорії таких справ.

Також у вищезазначеній постанові зауважено, що з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин необхідно відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку.Аналогічний підхід застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15.

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначила, що ч.4,5 ст. 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності і отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ч.1,7 чт. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на дол. речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

В постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначається, що підтвердження платоспроможності відповідача законодавство України не вимагає та, що платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Також зазначено, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження"). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду Касаційної цивільної палати у справі № 175/2313/20 від 11.08.2022р.

За таких обставин, суд доходить висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя присуджує виділити відповідачу причіп легковий марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року та автомобіль легковий універсал-В марки HYUNDAI TUCSON, стягнувши з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості цього спільного майна подружжя.

Щодо вимог позивача про стягнення на його користь з відповідач витрат на правничу допомогу, суд доходить до такого.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Аргос» в особі керуючого партнера Остапенка Олександра Петровича укладено договір про надання юридичних послуг № 21/23 від 23.03.2023.

Згідно п.1.1., 1.2 Договору клієнт замовляє виконавцю надання правничої допомоги по захисту прав і законних інтересів у судах усіх рівнів та юрисдикції, підприємствах, установах, організаціях будь-якої форми власності в спорах з фізичними, юридичними особами та державною. Правнича допомога надається клієнту виконавцем на платній основі відповідно до умов, визначених цим договором.

Сплачений при подачі позову судовий збір склав 2719 грн., сплачена вартість судової транспортно-товарознавчої експертизи склала 2867,76 грн., які у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача.

Щодо стверджень відповідача про оплату судового збору замість позивача адвокатським об`єднанням, то останнє діяло в межах договору на професійну правничу допомогу з позивачем, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.09.2020 у справі № 9901/144/20, згідно з якою платіжне доручення повинно підтверджувати сплату судового збору за подання до суду позовної заяви та в реквізитах призначення платежу повинно було бути зазначено за чиїм позовом сплачується судовий збір.

До стягнення заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28681грн.

Відповідно до платіжної інструкції № 10324717К від 24.03.2023 позивачем ОСОБА_1 було сплачено за адвокатські послуги грошові кошти у розмірі 15000 гривень.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачкою можливо сплачено 15000 гривень Адвокатському об`єднанню «АГРОС» на підставі іншого договору про надання правничої допомоги, оскільки в платіжній інструкції № 10324717К зазначено, що грошові кошти сплачено відповідно до договору про надання адвокатських послуг № 21/23 від 19.01.2023, суд зазначає, що згідно листа адвоката Адвокатського об`єднання «Аргос» Остапенка І.О. в рахунку - фактура № 21/23 від 23.03.2023 була допущена технічна помилка та помилково вказана дата договору «19.01.2023» замість «23.03.2023».

Згідно акту прийому-передачі послуг від 16.11.2023 АО «АГРОС» на підставі укладеного Договору 21/23 від 23.03.2023 виконав в повному обсязі та належним чином, а замовник прийняв наступні послуги: складання позовної заяви(12 стор.) з формуванням пакету документів для подання до суду, складання адвокатського запиту(2 стор.) - 12281 грн., складання та відправлення відповіді на відзив(10стор.) - 4000 грн., участь в судовому засіданні 07.06.2023, складання клопотання про призначення судової експертизи(4стор.), складання заяви про виклик свідків(2 стор.) - 4400 грн., участь у судових засіданнях - 8000 грн. Вартість наданих послуг складає разом 28681 грн.

Відповідач не вважав наданий обсяг послуг спів мірним, вважав значно завищеним.

Суд враховує, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19).

У постанові від 25.05.2021 у справі №910/7586/19 ВС указав на те, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок зі вчинення комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Отже, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 02.06.2014, за змістом якої заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, через призму критеріїв, встановлених статтею 137 ЦПК України, та враховуючи, чи такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: кількість та тривалість судових засідань у справі з урахуванням необхідності підготовки адвоката до цього засідання та прибуття в нього, кількість та обсяг заяв по суті, кількість та обсяг письмових клопотань, заяв у справі, час, що витрачений на підготовку документів та на ознайомлення зі справою, і доходить висновку про необхідність покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 23 000 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ): причіп легковий марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений; автомобіль легковий універсал-В марки HYUNDAI TUCSON,ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р.

Виділити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ): причіп легковий марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений; автомобіль легковий універсал-В марки HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості спільного майна подружжя:

-причіпа легкового марки ЛЕВ НОМЕР_7, 2014 року випуску, колір зелений, в сумі 9 150 /дев`ять тисяч сто п`ятдесят/ гривень копійок;

-автомобіля легкового універсалу-В марки HYUNDAI TUCSON, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , рік випуску 2008, номерний знак НОМЕР_2 , тип кузову універсал, колір сірий, дата державної реєстрації 22.10.2021р., в сумі 125197 /сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто сім/ гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 2719 грн., витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 25867,76 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

Суддя Карина ХАРАБАДЗЕ