Провадження № 2/344/1670/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про стягнення основної винагороди, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 20.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким Олегом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконавчого документу: виконавчий лист № 344/4734/2013 виданий 18.07.2014 та постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 388523,14. Оскільки майно на яке може бути звернуто стягнення у боржника відсутнє та триває спір щодо квартири АДРЕСА_1 , предмет іпотеки не є власністю ОСОБА_1 у повному обсязі, а тому позивач просив суд скасувати відповідні постанови.

В судовому засіданні позивач підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені.

Судом встановлено наступні обставини.

20.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким Олегом Васильовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконавчого документу: виконавчий лист № 344/4734/2013 виданий 18.07.2014 та постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06/03/2023 встановлено, що спір належить до суду адміністративної юрисдикції, але з огляду на незаконну відмову адміністративним судом від здійснення правосуддя за відповідним позовом скасовано ухвалу про закриття провадження та вказано на необхідність розгляду спору по суті.

Так само позивач надала перед судом пояснення про підтримання позову по суті та просила суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Отже доказу скасування судового рішення та виконавчого документу за ним не суду позивачем не надано.

Судове рішення та виконавчий документ підлягають обов?язковому виконанню, що визначено загальними засадами процесуальних відносин та Закону України «Про виконавче провадження».

Відсутність у боржника майна взагалі чи в достатній кількості для стягнення не визначено законом в якості звільнення боржника від його обов?язків та не визначено в якості правової підстави для скасування постанови про стягнення виконавчого збору чи відповідних витрат.

В інших частинах позовної заяви позивач спростував свої ж доводи про те, що у позивача відсутнє майно і доходи, оскільки в позові вказано, що у позивача наявне у власності нерухоме майно та періодичні доходи.

Позивачем не доведено, що ним самостійно в добровільному порядку у строк та у формі, що визначена законом виконано його зобов?язання.

Відповідач за змістом його письмового заперечення проти позову спростував доводи позивача про те, що відсутність майна є підставою для скасування постанов державного виконавця.

В позові вказано, «…Крім того, жодних дій пов`язаних з виконанням судового рішення передбачених cт.48, 50, 51, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не вчиняв, а тому право на стягнення виконавчого збору відсутнє…».

Так, відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, відповідно до змісту ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується залежно від розміру суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, а не з урахуванням дій виконавця з примусового виконання.

Таким чином, зазначений аргумент позивача заздалегідь позбавлений будь-яких правових підстав, є незаконним і надуманим.

Розпочатий позивачем спір за відповідним аргументом належить до форм зловживання відповідним правом.

Іншим аргументом позивача є те, що стягнення виконавчого збору призведе до втрати нерухомого майна. Однак, будь-якого доказу на підтвердження такого припущення суду не надано.

Однак, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачу за змістом процесуального закону не надано право на подання позову за припущеннями. Використання припущень прямо заборонено процесуальним законом. Так само відповідач не зобов`язаний здійснювати спростування припущень позивача.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на позивача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов`язок на доведення доводів щодо порушення його прав. Однак сторона позивача не подала суду будь-якого обґрунтування позову правовими підставами, не подала розрахунку на спростування розрахунку відповідача.

Позов подано з метою зловживання відповідним правом задля звільнення позивача від негативних наслідків відповідальності за неналежне, несвоєчасне, неповне виконання зобов`язань.

Оскільки на час відкриття провадження безпідставно відстрочено виконання позивачем обов`язку зі сплати судового збору, тому судовий збір підлягає стягненню з позивача за цим судовим рішенням.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови державного виконавця від 20/10/2020 про відкриття виконавчого провадження та постанови державного виконавця від 20/10/2020 про стягнення основної винагороди відмовити;

стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь держави 1681,6 судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.