24.05.2023 227/937/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Левченка А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Черкасової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Гос Володимир Васильович, до державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про поновлення середнього заробітку та стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2023 року позивач в інтересах якого дії адвокат Гос Володимир Васильович, звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про поновлення середнього заробітку та стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач з 07 липня 2004 року по 11 квітня 2023 року працював на шахті «Алмазна» державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток». 19 лютого 2021 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини з одного боку та громадянином України ОСОБА_1 з іншого боку, було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Згідно діючого законодавства на момент укладання контракту позивачу було забезпечено належні умови для проходження військової служби, в тому числі збереження середнього заробітку за місцем роботи, регулярно здійснювалася виплата середнього заробітку у розмірі 9000 грн, щомісячно. В подальшому виплати відповідачем було припинено без пояснення причин. При особистому зверненні у квітні 2023 року позивачу було роз`яснено, що положення про виплату середнього заробітку за обставин укладення контракту про проходження громадянами України на посадах осіб рядового складу скасовано, а тому вони припинили йому виплату раніше встановленого розміру середнього заробітку щомісяця.

Враховуючи основні засади діючого Конституційного законодавства, зокрема ст.ст. 22,58 Конституції України вважає дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку незаконними. Просить поновити виплати середнього заробітку державним підприємством «Добропіллявугілля-видобуток» з червня 2022 року по квітень 2023 року включно та стягнути з державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплат середнього заробітку за період з червня 2022 року по квітень 2023 року в сумі 99 000 грн.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду від 27 квітня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання представника позивача про витребування доказів у справі задоволено. Витребувано від Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» бухгалтерські документи щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за місцем роботи на час укладення та дії Контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, тобто за період з 19 лютого 2021 року по червень 2022 року; розпорядження підприємства про припинення виплати середнього заробітку, а також бухгалтерські документи про нарахування та виплату грошових коштів при звільненні з Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» 11 квітня 2023 року.

10 травня 2023 року судом було отримано відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначає, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, яким внесено зміни до ст. 119 КЗпП України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку за працівниками призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Внесені зміни до ч.3 ст.119 КЗпП України, а саме: «зберігається місце роботи, посада і середній заробіток» змінено на «зберігається місце роботи і посада».

На виконання положень Закону ВП «ШУ «Добропільське» ДП «Добропіллявугілля-видобуток» було видано наказ № 2644-ОД від 19 липня 2022 року про припинення збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу.

З моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ, не вбачається жодних правових підстав для продовження виплати підприємством середньої заробітної плати позивачу. Платежі з виплати середнього заробітку позивачу до набрання чинності змін до ст. 119 КЗпП України, починаючи з дати укладення контракту 19 лютого 2021 року по 19 липня 2022 року були виконані у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не з`явився.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладається на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. (ч. 3 ст. 1 Закону).

Згідно ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Судом встановлено, що 26 січня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято за переведенням гірником підземним 2 розряду з повним робочим днем у шахті до відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Добропільське» державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 виданої на ім`я позивача (запис № 23).

19 лютого 2021 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини з одного боку та громадянином України ОСОБА_1 з іншого боку, було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки (п.3 контракту).

До матеріалів справи представником відповідача долучено копії розрахунків листів позивача, з яких вбачається, що за лютий 2021 року всього нараховано (у тому числі за літерним кодом 275 - Контракт) 9722,17 грн. За літерним кодом 275 нараховано: за березень 2021 року 11314,16 грн; квітень 2021 року 11314,16 грн; травень 2021 року 9257,04 грн; червень 2021 року 10285,60 грн; липень 2021 року 11314,16 грн; серпень 2021 року 10799,88 грн; вересень 2021 року 11314,16 грн; жовтень 2021 року 10334,62 грн; листопад 2021 року 11314,16 грн; грудень 2021 року 11314,16 грн; січень 2022 року 9771,32 грн; лютий 2022 року 10285,60 грн; березень 2022 року 11314,16 грн; квітень 2022 року 10799,88 грн; травень 2022 року 11314, 16 грн; червень 2022 року 11314,16 грн; липень 2022 року 6171,36 грн.

Згідно розрахункових листів позивача за період серпень 2022 року квітень 2023 року нарахування за літерним кодом 275 відповідачем не здійснювалися.

Наказом в.о. директора відокремленого підрозділу «Шахтоуправління -Добропільське» державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» № 2644-ОД від 19.07.2022 року «Про припинення збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу і не зараховування стажу роботи до щорічної основної відпустки» на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01 липня 2022 року припинено з 19 липня 2022 року на період військової служби збереження середнього заробітку щодо працівників, які призвані на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом працівників ДП «Добропіллявугілля-видобуток», із залишенням для цих працівників місця роботи (посади). Такім працівникам залишається виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Держбюджету. Припинено зарахування до стажу роботи, що дає право зберігати в період військової служби щорічну основну відпустку за вказаними працівниками.

Згідно наказу № 72 від 11 квітня 2023 року ОСОБА_1 , гірника підземного 2 розряду дільниці ПР № 3 бригада № 31 ш «Алмазна» звільнено з підприємства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, що діяла станом на час укладення Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

З 19 липня 2022 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 03.10.1997 № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 № 3-рп/2001, закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У абзацах 4, 5 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 зазначено, що за змістом частини 1ї статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

Також, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: на думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники.

28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

З наведеного вбачається, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на останнього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Беручи до уваги вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 7 цієї статті встановлено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Оскільки при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору, як учасника бойових дій, позов залишено без задоволення відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст.119 КЗпП, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 10, 12, 13, 27, 80, 141, 206, 211, 258-259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого дії адвокат Гос Володимир Васильович, до державного підприємства «Добропіллявугілля -видобуток» про поновлення середнього заробітку та стягнення заборгованості -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- відповідач державне підприємство «Добропіллявугілля-видобуток», , адреса місцезнаходження: Донецька обл., Покровський район, м. Добропілля, проспект Шевченка, 2.

Повне рішення складено 29 травня 2023 року.

Суддя А.М. Левченко

24.05.2023