Провадження № 2/727/53/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Слободян Г.М.

за участю секретаря судового засідання Вахнован Д.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (, адреса місця знаходження: м. Київ вул.. Вікентія Хвойки, 21); третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. (адреса місця знаходження: м. Чернівці, вул. Полєтаєва, 12) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідача ТОзВ «Кредитні ініціативи» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 31.10.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір про іпотечний кредит №2870 з кінцевим терміном погашення 30.10.2025 року. Також, 01.11.2005 року було укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавці: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передали в іпотеку, належну їм на правах власності, 2-х кімнатну квартиру, за адресою АДРЕСА_2 ), в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №2870. Зазначають, що 17.12.2012 року між ТОзВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за вище вказаним кредитним договором. В зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04.09.2014 року, апеляційна скарга ТОВ «Кредитні ініціативи» була частково задоволена; позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені; в рахунок погашення заборгованості у розмірі 201114,91грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ « Про виконавче провадження», початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеною суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У задоволені позовної вимоги щодо виселення позивачів без надання іншого житла - відмовлено. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не проводити до виконання до моменту закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України.

Вказують, що в лютому 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» також звернулося до суду і з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором іпотечного кредиту. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.12.2014 року, позовна заява ТОВ «Кредитні ініциативи» була задоволена в повному обсязі; стягнуто заборгованість за договором іпотечного кредиту в повному обсязі в сумі - 231 032,26 грн. Аргументують, що вищевказаними рішеннями суду був змінений термін погашення кредиту (достроковий) та погашення основного зобов`язання (в повному обсязі) із іншими платежами, яке було виконано. Зазначають, що постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 27.12.2018 року та не зважаючи на повне виконання судового рішення, погашення всієї суми заборгованості, ТОВ «Кредитні ініціативи» не було внесено відповідних змін в реєстр заборон та іпотек; натомість у 2020 році ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду про стягнення з позичальників інфляційних витрат та донарахованої подвійної відсоткової ставки. Зазначають, що не зважаючи на добровільне виконання рішень суду ОСОБА_1 щодо стягнення вже донарахованих за попередніми рішеннями суду відсотків та інфляційних, на близько 50% компенсаційних виплат, на не значну суму залишку, їм стало відомо від представників ТОВ «Кредитні ініціативи», що квартира за адресою: АДРЕСА_1 вже не належить їм на праві власності та 24 вересня 2021 року, приватним нотаріусом Козловою Н.В., яка виконувала функції державного реєстратора, на підставі дублікату договору іпотеки було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60631448 від 28.09.2021 року і зареєстровано ТОВ «Кредитні ініціативи»», як власника зазначеної квартири. Вважають вказані дії державного реєстратора - приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округа Козлової Н.В. протиправними, а прийняте рішення таким, що підлягає скасуванню. Просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рух справи та позиція сторін

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.11.2021 р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.01.2022 року ухваленому в заочному порядку, позовні вимоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, задоволено. Визнано протиправним та скасувано рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60631448 від 28.09.2021 року та відновлено реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа 55,4 кв.м., житлова площа 29,9 кв.м., згідно свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлово-комунального господарства міської ради 29.10.1998 року, реєстровий №33771 та зареєстрованого 16.12.1999 року в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Кредитні ініціативи»» (, 04080 м. Київ вул. Вікентія Хвойки, 21) судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору 1816,00 гривень, документально підтвердженого. Ухвалою від 18.03.2022 року виправлено описку у вищенаведеному рішенні суду (т.1 а.с. 160).

Після ухваленого судом рішення, 28.01.2023 року представником відповідача в суд скеровано було відзив (т.1 а.с. 122), в якому заперечуючи позовні вимоги позивачів, і вважаючи їх необґрунтованими, посилаючись на прийняті судові рішення, зокрема Шевченківським райсудом м. Чернівці від 12.12. 2014 року про стягнення заборгованості та рішення Шевченківського районного суду від 12.05.2014 року та рішення цього ж суду від 30.09.2020 року та відповідний Кредитний договір і договір іпотеки від 31.10.2005 року, не вважаючи, що сплинув строк позовної давності, вважають, що існує заборгованість перед ТОВ Кредитні ініціативи, а отже, просили в задоволенні позовних вимог позивачів відмовити (а.с. 136 т.1).

Ухвалою від 19.07.2022 року Шевченківського районного суду м. Чернівці заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.01.2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»; третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень було скасовано з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.

01.08.2022 року ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (, адреса місця знаходження: м. Київ вул.. Вікентія Хвойки, 21); третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. (адреса місця знаходження: м. Чернівці, вул. Полєтаєва, 12) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і в наданому суду вступному слові посилався на обставини викладені в позовній заяві. У подальшому, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомленими належним чином, до суду скерували заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити. Заява про розгляд справи за відсутності була подана 2004.2023 року і представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Волошиною Т.Б.

Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» Матвійчук М.З. в судовому засіданні заперечував позов позивачів, і в наданому вступному слові, посилався на обставини викладені у відзиві, в подальшому, останній в судові засідання не з`являвся безпосередньо та в режимі відеоконферензв`язку.

У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив, здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, з урахуванням того, що відзиву на позовну заяву не поступила, суд зважає на наступне.

Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлені судом обставини справи, досліджені докази та застосовані норми права.

Судом, належними доказами по справі встановлено (том 1), що 01.11.2005 року було укладено іпотечний договір, згідно якого іпотекодавці: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передали в іпотеку, належну їм на правах власності, 2-х кімнатну квартиру, за адресою АДРЕСА_2 ), в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №2870 від 31.10.2005 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Промінвестбанк» (з кінцевим терміном погашення 30.10.2025 року). (а.с.16-21, 137-141).

17.12.2012 року між ТОзВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого останній відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за вище вказаним кредитним договором. (а.с.22)

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 04.09.2014 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено частково. Позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені; в рахунок погашення заборгованості у розмірі 201114,91грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеною суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У задоволені позовної вимоги про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житла зі зняттям з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_4 - відмовлено. У решті рішення Шевченківського районного суду від 12.05.2014 року залишено без змін. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено не проводити до виконання до моменту закінчення дії мораторію на стягнення майна громадян України. (а.с.22-30) Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12.12.2014 року у справі №727/1561/14-ц задоволено позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи»; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за договором іпотечного кредиту №2870 від 31.10.2005 року в сумі 231032,26 грн. (а.с.31-33, 35-44). Наведеним вище спростовуються твердження наведені представником відповідача в частині того, що досліджене рішення апеляційної інстанції не було виконано, так як не пред`являлося до виконання. Судом установлено, що даним рішенням було надано відстрочку на час дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, а саме наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06. 2014 р., а отже до 2021 року і не пред`являлося до виконання. Згідно постанови Апеляційного суду Чернівецької області вбачається, що апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено частково та Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.09.2020 року у справ №727/2282/20 було змінено. Стягнуто стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» інфляційні втрати за період з 01.03.2014 року по 28.02.2017 року в сумі 119217,70 грн. В решті рішення в частині, яка оскаржувалася, залишено без змін. (а.с.46-63). Постановою Головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області від 27.12.2018 року ВП №47339538, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №727/1561/14-ц, виданого 11.02.2015 року Шевченківським районним судом м. Чернівці про солідарне стягнення боргу у сумі 231032,26 грн. закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням, борг стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 (а.с.34)

Згідно квитанцій від 28.04.2021 року, від 02.06.2021 року, від 19.07.2021 року, від 07.09.2021 року, від 06.10.2021 року, від 07.10.2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» були перераховані кошти в сумах відповідно: 24000,00 грн., 14000,00 грн., 12184,87 грн., 12000,00 грн., 46000,00 грн., 21455,60 грн., 25848,70 грн. (а.с.64-70)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О. від 02.07.2021 року було відкрито виконавче провадження ВП №65966201 на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.05.2021 року. (а.с.74-76)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О. від 08.10.2021 року ВП №65966201 встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа №727/2282/20, виданого 21.05.2021 року Шевченківським районним судом м.Чернівці про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» інфляційних втрат за період з 01.03.2014 року по 28.02.2017 року в сумі 119217,70 грн. та стягнення 2631,02 грн., в рахунок відшкодування судових витрат, закінчено у зв`язку із повним фактичним виконанням. (а.с.77-78, 79-90)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №278321619 від 06.10.2021 року вбачається, що 24.09.2021 року, приватним нотаріусом Козловою Н.В., яка виконувала функції державного реєстратора, на підставі дублікату договору іпотеки, серія та номер 78, виданого 08.02.2021 року, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60631448 від 28.09.2021 року та зареєстровано ТОВ «Кредитні ініціативи»», як власника квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 55,4 кв.м., житлова площа 29,9 кв.м. (а.с.81-82, 190,191). Аналогічні Витяги з Державного реєстру досліджені судом на а.с. 203 -206 т.1).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло Департаменту житлово-комунального господарства міської ради від 29.10.1999 року №33954 встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загально площа 55,4 кв.м, належить на праві спільної сумісної власності позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (а.с.83)

Згідно довідки ОБТІ від 24.10.2005 року вбачається, що квартира АДРЕСА_4 зареєстровано в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації по праву особистої власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 (а.с.83)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» .

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього закону.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 07 липня 2004 року.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15, дійшов правового висновку про те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3. ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч.4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60631448 від 28.09.2021 року, згідно якого зареєстровано ТОВ «Кредитні ініціативи»», як власника квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 55,4 кв.м., житлова площа 29,9 кв.м., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. не було враховано того факту погашення ОСОБА_1 заборгованості за договором іпотечного кредиту №2870 від 31.10.2005 року, що підтверджується постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Душенко В.В. про закінчення виконавчого провадження ВП №47339538 від 27.12.2018 року. (а.с.34) Також при винесенні спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватним нотаріусом Козловою Н.В. не було враховано виконання ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.09.2020 року у справі №727/2282/20 за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. (а.с. 35-80 т.1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що визначено ст.2 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вимога щодо припинення державної реєстрації чи скасування є неправомірною.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В свою чергу, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель.

Стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII.

Аналогічний паровий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).

Також суд звертає увагу на той факт, що однією з умов, за якої нерухоме майно не може бути примусово стягнуте, є умова використання житла для постійного проживання.

У Законі № 1304-VII відсутнє чітке розмежування, за якого можливо визначити, чи використовує громадянин заставлене майно як постійне місце проживання, тому надаючи правову оцінку спірній ситуації суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. . Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

За змістом положень статті 29 Цивільного кодексу України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак особа сама визначає яке з них використовується нею як постійне місце проживання.

Наявні в матеріалах справи дані свідчать про те,що позивачі постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1

При цьому відповідачем ТОВ Кредитні ініціативи, представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів реєстрації місця проживання позивачів за іншою адресою та наявності у позивачів іншого житла, яке використовується останніми як їх постійне місце проживання.

Таким чином, за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII. У матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 від іпотекодержателя інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, суду не надано доказів проведення оцінки майна предмету іпотеки на момент переходу права власності

Такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року № 306/2053/16-ц.

Враховуючи наведене, у відповідача були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну вищенаведену квартиру.

Згідно з статтею 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частиною другою статті 26 Закону було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом Закону виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 16.09.2020 у справі №352/1021/19, від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19 (провадження №61-13586св20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17. Обраний позивачами спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

Отже, кожна особа має право в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, що визначений законом або договором, а якщо закон або договір ефективного способу захисту не визначають - суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 Цивільного кодексу України).

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Відповідно до ст. 317 ч. 1 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на свій розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява N 22750/02, пункт 42)). Крім того, у пункті 60 рішення «Helle v. Finland» (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі. Також у пункті 71 рішення у справі «Peleki v. Greece» (заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження. До того ж, у пункті 80 рішення у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі «Artico v. Italy», заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (рішення у справі «Van de Hurk v. The Netherlands», заява № 16034/90, пункт 59).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

На підставі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 263 - 268,280-284, 374, 376 ЦПК України, суд, - УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60631448 від 28.09.2021 року, 14:13:45.

Відновити реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , на квартиру АДРЕСА_3 , загальна площа 55,4 кв.м., житлова площа 29,9 кв.м., згідно свідоцтва про право власності, виданого Департаментом житлово-комунального господарства міської ради 29.10.1998 року, реєстровий №33771 та зареєстрованого 16.12.1999 року в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОВ «Кредитні ініціативи»» (, 04080 м. Київ вул. Вікентія Хвойки, 21) судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору 1816,00 гривень, документально підтвердженого.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 04.05.2023 року

Суддя Слободян Г..М.