ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/202/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях:Мелещенковій А.С., Грицишині А.А., Лузовій І.В., Власенку Д.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

відповідач не з`явилася,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач, ОСОБА_4 ) про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано наступними обставинами. 05.08.2021 між сторонами зареєстровано шлюб, який було розірвано 04.11.2003. В подальшому, 26.11.2004 між сторонами повторно зареєстровано шлюб, який розірвано 10.10.2016 заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва. У період зареєстрованого шлюбу, сторонами набуте спірне майно - квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру оформлено на відповідачку. Позивач посилається на те, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та відшкодувати йому судові витрати.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер №753/12142/22, головуючим суддею визначено суддю Мицик Ю.С.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.10.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 13.10.2023 суд повернув заяву представника позивача про забезпечення позову.

19.10.2022 представником позивача подано заяву про усунення недоліків позову.

19.10.2023 ухвалою суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання.

10.01.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вимоги позову не визнає в повному обсязі. Вважає, що вимога позивача про поділ квартири в рівних частках без виділу в натурі її частки чи без компенсації вартості частки не може бути задоволена, оскільки спірна квартира є неподільною, спільне користування та володіння майном є неможливим, так як позивач має нову родину, з якою проживає у спірній квартирі. Припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам позивача як співвласника та членам його сім`ї. Також представник відповідача просила застосувати строк позовної давності. Заяву обґрунтовувала тим, що шлюб між сторонами розірвано у жовтні 2016 року. У грудні позивач вже звертався з аналогічним позовом до суду, який було залишено без розгляду за його заявою. В березні 2017 року позивач повторно звернувся до суду із позовом про поділ вказаної квартири, який було залишено без розгляду ухвалою суду через неявку позивача в судові засідання. В подальшому, 06.06.2017 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі № 753/8134/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Однак вимога про визнання права власності на цю ж квартиру за ОСОБА_4 була виключена із списку майнових вимог, внаслідок подання заяви про зміну позовних вимог ще 05.09.2019. В свою чергу у цій справі ОСОБА_1 не подавав зустрічний позов, в тому числі, й про поділ спірної квартири. Вважає, що строк позовної давності повинен рахуватися з грудня 2016 року, коли позивач вперше звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

17.01.2023 від представника позивача надійшло клопотання, в якому вона повідомляє про описку в позовній заяві в частині визначення частки належній позивачу у спірній квартирі. Подала позовну заяву з виправленням описки.

07.02.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позов, який містить аналогічні доводи, що й викладені у відзиві від 30.12.2022.

17.02.2023 від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

20.02.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив із запереченнями на заяву про пропуск позивачем строку позовної давності.

15.03.2023 від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності та клопотання про поновлення строку позовної давності.

22.03.2023 суд ухвалою, що занесена до протоколу судового засідання закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши виступи позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено наступні фактичні обставини та правовідносини.

05.08.2001 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано 04.11.2003.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2021 у справі № 753/8134/17, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У рішенні суду встановлено, що 06.08.2002 між ОСОБА_4 та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладено кредитний договір № 43 про пільгове довготермінове кредитування житлового будівництва. Розмір кредиту складав 64935,52грн. Управління, яке виступає Розпорядником кредитних коштів на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 25.12.2001 № 2787 та рішення Київської міської Ради від 20.12.2001 № 162/1596, надає Позичальнику кредит в розмірі 64935,52 гривень, в тому числі сума страхування в розмірі 959,63 гривень строком на 30 років, до 10.04.2023, на фінансування будівництва житла для молодих сімей та одиноких молодих громадян, а Позичальник зобов`язується дотримуватись цільового призначення кредиту та у встановлені строки вносити визначені цим договором суми коштів /до повного погашення своїх зобов`язань щодо повернення кредиту. Сплата відсотків за користування кредитом встановлюється у розмірі 3% (три відсотка) річних згідно з п.30 постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 № 584».

14.08.2002 між ОСОБА_4 та Київською міською державною адміністрацією укладено договір застави. Предметом застави є майнові права на квартиру, яка буде збудована в майбутньому та перейде у власність Застоводавця після вводу будинку в експлуатацію (п.1.2). Крім того укладена додаткова угода до договору застави від 18.06.2003 (Т.1, а.с.56-57), якою в заставу передана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 55,80 кв.м.

27.03.2003 між ОСОБА_4 та Київською міською державною адміністрацією укладена додаткова угода до кредитної угоди № 43 від 06.08.2002, якою встановлено графік погашення пільгового довготермінового кредиту на молодіжне житлове будівництво терміном до 10.04.2033.

06.08.2002 між ОСОБА_4 та Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації укладена Інвестиційна угода № 43 про інвестування житлового будівництва, об`єктом інвестування якої є квартира АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу між сторонами був здійснений перший внесок, а саме 10% вартості, який складає 7215,05 грн.

Перебуваючи у шлюбі з позивачем, відповідач отримала Свідоцтво про право власності від 17.04.2003 на квартиру АДРЕСА_1 .

26.11.2004 сторони повторно зареєстрували свій шлюб, який був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва 10.10.2016 (справа №753/15026/16-ц).

Остаточне погашення кредиту за спірну квартиру відбулося 14.04.2016, тобто в період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

За результатами розгляду справи № 753/8134/17 суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача ОСОБА_4 про визнання її особистою приватною власністю 57,24 % квартири АДРЕСА_1 .

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

З огляду на те, що на момент розгляду справи сторони не здійснили поділ майна у позасудовому порядку за взаємною згодою, що передбачено частиною другою цієї статті, спір має вирішуватись в судовому порядку.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України).

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя сторони не посилались і згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на квартиру позивач не надав.

Отже, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна колишнього подружжя.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові, суд виходить з наступного.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилом, установленим частиною другою статті 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зазначена норма кореспондує загальному положенню, встановленому частиною першою статті 261 ЦК України, згідно якого перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права про позовну давність у подібних правовідносинах при визначенні початку перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

За міркуванням відповідачки початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі є дата подання позивачем позову про поділ майна подружжя у грудні 2016 року.

Так, судом установлено, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, проте ухвалою суду від 21.12.2016 цей позов було повернуто позивачу (цивільна справа № 753/19580/16-ц).

У березні 2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, проте ухвалою суду від 31.10.2017 цей позов було залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання (цивільна справа № 753/4237/17).

У вказаних вище справах ОСОБА_1 посилався на придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів подружжя, просив здійснити поділ спільного майна, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

За наведених обставин подання ОСОБА_1 позову про поділ спільного майна не є доказом невизнання відповідачем права позивача на спірну квартиру та не може вказувати на початок перебігу позовної давності у цьому спорі.

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до суду, в якому крім іншого, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру (цивільна справа № 753/8134/17). Обґрунтовуючи позов, посилалася на те, що квартира придбана за кредитні кошти, які вона сплатила особисто та за рахунок коштів, які їй надали батьки.

Жодних фактів та даних, які б свідчили про те, що до моменту подання позову у травні 2017 року відповідач заперечувала майнові права позивача на спірне майно, нею не наведено і доказів на підтвердження таких обставин не надано.

Таким чином, на переконання суду саме з червня 2017 року (відкриття провадження у справі № 753/8134/17 та отримання позову відповідачем) у ОСОБА_1 розпочався строк позовної давності для пред`явлення позову. За умов ст.72 СК України такий строк мав закінчитися в червні 2020 року.

Поряд з цим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30.03.2020, внесені зміни до Сімейного кодексу України, які вступили в законну силу 02.04.2020, а саме прикінцеві положення СК України доповненні пунктом 2-1.

В силу положень п.2-1 прикінцевих положень СК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №641 від 22.07.2020 з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01.08.2020 до 31.12.2020 продовжено карантин на всій території України, встановлений постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020.

Оскільки на момент набрання законної сили внесених змін до СК України, а саме 02.04.2020 перебіг строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом до суду, встановлений ст.72 СК України, не закінчився, він був продовжений відповідно до п.2-1 прикінцевих положень СК України до закінчення строку дії карантину, зокрема встановленого постановою КМУ №211 від 11.03.2020 та постановою КМУ №641 від 22.07.2020.

Зважаючи на викладене, суд приходить до переконання, що позивач звернувшись до суду з вказаною позовною заявою 10.10.2022, тобто до закінчення дії відповідного карантину, строк позовної давності встановлений ст.72 та п.2-1 прикінцевих положень СК України не пропустив, а відповідно відсутні підстави для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

З урахуванням викладеного всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки, позовна заява підлягає задоволенню повністю, в силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, задовольнити.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 7067 гривень 06 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.11.2023.

Суддя: Ю.С. Мицик