Справа № 509/4046/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Батуріна С.Є., відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представника ОСОБА_4 адвоката Білоуса І.І..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь Одеської області позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про скасування держаної реєстрації права власності та визнання права власності

Учасники цивільного провадження по справі:

позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представник адвокат Батурін Сергій Євгенович.

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її представник адвокат Білоус Іван Ігорович.

ВСТАНОВИВ:

31.07.2019 до до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про скасування держаної реєстрації права власності та визнання права власності в порядку спадкування звернувся ОСОБА_5 .

Після його смерті до участі у справі були залучені його правонаступники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Предметом позову є жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на приватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи.

02 серпня 2019 року ухвалою суду було відкрито провадження по справі.

02 серпня 2019 року ухвалою суду на спірний жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 був накладений арешт.

18.09.2019 року на позовну заяву ОСОБА_5 представником ОСОБА_4 адвокатом Білоус І.І. був поданий відзив.

Ухвалою суду від 03.09.2020р. від Овідіопольської державної нотаріальної контори витре- бувана спадкова справа, яка була заведена після смерті ОСОБА_6 .

20.10.2020р. до суду поступила копія спадкової справи ОСОБА_6 №502/2007.

Ухвалою суду від 01.12.2020р. від Іванівської РДА Одеської області витребувані документи, які стали підставою для реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірний будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 первісний позивач ОСОБА_5 помер в зв`язку з чим ухвалою суду від 05.01.2022р. провадження по справі було зупинене до залучення до участі у справі в якості позивачів його правонаступників.

13.09.2022р. ухвалою суду провадження по справі було відновлено і до участі у справі в якості позивача було залучено ОСОБА_2 мати померлого ОСОБА_5 як його правонаступника, а від приватного нотаріуса Лічман І.М. була витребувана спадкова справа, яка була заведена після смерті ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 до суду поступила копія спадкової справи №87/2021 яка була заведена після смерті ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 06.02.2022р. до участі у справі була залучена ОСОБА_1 , як правонаступниця свого померлого батька ОСОБА_5 ..

23.02.2023р. до суду була подана уточнена позовна заява ОСОБА_2

26.02.2023р. до суду була подана уточнена позовна заява ОСОБА_1 ..

Позиція сторін.

У позовної заяві первісний позивач ОСОБА_5 наголосив, що він є спадкоємцем свого померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_6 після смерті якого залишилося майно у вигляді жилого будинок з господарським будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Другим спадкоємцем І-ої черги за законом є його зведена сестра ОСОБА_3 . Він у 6-місячний строк звернувся до нотаріуса, однак свідоцтво про право на спадщину йому нотаріусом видано не було через відсутність у батька правовстановлюючих документів на будинок, що змусило його звернутися до суду. За браком доказів прав власності батька на спірний будинок рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по цивільній справі №2-310/11 у задоволенні його позовних вимог та вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спірний будинок було відмовлено. У липні 2019р. він випадково дізнався що без його відома право власності на весь спірний будинок рішенням державного реєстратора було оформлено на ОСОБА_4 , що спонукало його звернутися за захистом своїх прав до суду. З огляду на вказані обставини ОСОБА_5 просив суд ухвалити рішення, яким рішення державного реєстратора від 19.07.2018р. про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірний будинок скасувати, визнати за ним право власності на цей будинок в порядку спадкування за законом та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву ОСОБА_5 вказала, що вона у 1970 році самостійно та за свої власні кошти побудувала спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Дружина померлого ОСОБА_6 ОСОБА_7 до будівництва вказаного будинку не має ніякого відношення так як вона з ОСОБА_6 з 1968 року не проживали однією сім`єю та не вели спільного домашнього господарства. Оскільки спірний будинок побудовано особисто нею у 1970 році тобто до 05.08.1992 року, то державний реєстратор у передбаченому законодавством порядку та строки зареєстрував її особисте право власності на весь будинок з господарським спорудами та будівлями. За таких обставин ОСОБА_4 просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі оскільки цей будинок є її особистою власністю.

Правонаступник померлого ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 (до укладення шлюбу з ОСОБА_8 мала прізвище ОСОБА_9 ) у своєї уточненої позовної заяві вказала, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є її сином, а спадкоємцями І-черги є вона та його донька ОСОБА_1 . ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 під час її шлюбу з ОСОБА_6 , а шлюб був розірваний 01.12.1981 року. Під час шлюбу подружжя побудували житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому їй належить 1/2 частина цього будинку. Після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини цього будинку, а спадкоємцями цієї частин є його донька ОСОБА_3 та їх померлий син ОСОБА_5 , які мають право на успадкування майна померлого батька, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_5 частини цього будинку кожний. Так як ОСОБА_5 помер, то вона та його донька ОСОБА_1 мають прав на успадкування 1/4 частини майна їх померлого сина та батька. Оскільки реєстрація права власності відповідачкою ОСОБА_4 на весь будинок відбулася безпідставно, то воно має бути скасоване. З огляду на вказане ОСОБА_2 просила суд скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на будинок та надати право будь якому державному реєстратору видалити відомості про право власності ОСОБА_4 на спірний будинок з відповідних державних реєстрів, визнати за нею право на 3/4 частини цього будинку та стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Правонаступник померлого ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 вказала, що вона як донька є спадкоємцем І-черги після смерті свого батька ОСОБА_5 , а тому має право успадкувати 1/2 частину спірного будинку про що він просив суд. За таких обставин вона просила суд скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на весь будинок, а за нею визнати право власності на 1/2 його частини.

Відповідач ОСОБА_3 своїми процесуальними правами не скористалася і не подала до суду ані відзивів на позовні заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ані зустрічної позовної заяви.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Батурін С.Є. просив суд позовну заяву задовольнити частково з мотивів вказаних у позовної заяві, оскільки ОСОБА_2 має право успадкувати після смерті сина 1/8 частину спірного будинку, а не 1/4 його частини. За наслідками розгляду справи просив ухвалити рішення, яким рішення державного реєстратора про державну реєстрацію право власності ОСОБА_4 на спірний будинок скасувати, надати право будь якому державному реєстратору видалити відомості про право власності ОСОБА_4 на спірний будинок з державних реєстрів де це право реєструється, а за позивачкою визнати право власності на 5/8 частин спірного будинку з яких 4/8 (1/2) як майно придбане під час шлюбу з ОСОБА_6 , а 1/8 частину як спадщину після смерті сина.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Батурін С.Є. просив суд позовну заяву задовольнити частково, а саме, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію право власності ОСОБА_4 на спірний будинок скасувати, а за позивачкою ОСОБА_1 визнати право власності на 1/8 частину спірного будинку, а не на 1/2 її частину, як про це вона просила у своєї у позовної заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник адвокат Білоус А.І. в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили відмовити у повному обсязі мотивуючи свою позицію тим, що ОСОБА_4 у 1970 році самостійно власними зусиллями та за власні гроші одноосібно без участі померлого ОСОБА_6 побудувала спірний будинок, а тому він є її особистою власністю. Так як право власності за життя померлий ОСОБА_6 на будинок не набув, то спірний будинок не може розглядатися в якості майна, яке залишилося після його смерті, а тому його син ОСОБА_5 був неналежним позивачем. Через цю обставину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 теж є неналежними позивачами в зв`язку з чим у задоволенні їх позовних вимог повинно бути відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позицію своєї матері ОСОБА_4 і просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повністю відмовити.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані ними докази суд приходить до висновку, що позовні заяви підлягають частковому задоволенню в зв`язку з наступним:

Обставини, які встановлені судом.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 позивач ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у родині ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Ця обставина спростовує твердження ОСОБА_4 про те, що він був неналежним позивачем, щодо майна, яке залишилося після смерті його батька ОСОБА_6 .

Шлюб укладений в 1964 році між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 був розірваний 01.12.1981року.

Позивачка ОСОБА_10 після укладення 24.04.1987 року шлюбу з ОСОБА_8 змінила своє прізвище ОСОБА_9 на ОСОБА_11 .

За даними свідоцтва про народження НОМЕР_2 ОСОБА_12 (російсь-кою мовою ОСОБА_13 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 . Її батьком був ОСОБА_6 (російською мовою ОСОБА_14 ), а матір`ю ОСОБА_4 (російською мовою ОСОБА_15 ).

ОСОБА_12 після укладення 25.10.1997р. шлюбу з ОСОБА_16 набула прізвище чоловіка - ОСОБА_17 .

Її батьки ОСОБА_6 і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

За даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 у родині ОСОБА_5 та ОСОБА_18 .

Згідно записів погосподарської книги №14 Прилиманської сільської Ради народних депутатів за 1986-1990 роки власником будинку АДРЕСА_1 числився ОСОБА_6 .

У довідці Сухолиманської сільської Ради №621 від 14.08.1076р. вказано, що згідно записів у погосподарських книгах за ОСОБА_6 числився будинок за АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , і після його смерті залишилося майно у вигляді спірного будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (колишній номер 106-а).

Спадкоємцями І-ої черги був його син ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та є його донька ОСОБА_19 .

Згідно довідки Прилиманської сільської ради №1755 від 11.10.2007р. померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 проживав у спірному будинку, у якому був прописаний з 17.08.1977 року по день своєї смерті.

Згідно довідки Прилиманської сільської ради №1756 від 11.10.2007р. та №1918 від 29.10.2007р. у спірному будинку з 14.08.1971 року була прописана відповідачка по справі ОСОБА_4 , а з 11.03.1993 року їх донька відповідачка по справі ОСОБА_3 , які проживали разом з ОСОБА_6 по день його смерті. Згідно довідки Прилиманської сільської ради №247 від 05.02.2007р. ОСОБА_4 була прописана у спірному будинку з 14.08.1971 року.

Суд вважає, що відомості викладені у цих довідках свідчать про те, що станом на 14.08.1971 року спірний будинок був побудований і придатний для проживання у ньому.

23.10.2007р. ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про отримання спадщини після смерті батька ОСОБА_6 . У вказаній заяві наголошено, що інших спадкоємців не має, а померлий батько дружини не мав. Спадкове майно після смерті батька складається в цілому з жилого будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

03.11.2007р. ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса із заявою про отримання спадщини після смерті батька ОСОБА_6 . У вказаній заяві наголошено, що крім нього іншим спадкоємцем є донька померлого ОСОБА_12 , а померлий батько дружини не мав. Спадкове майно складається в цілому зі спірного жилого будинку з господарським будівлями та спорудами.

Листом №1447 від 13.05.2008р. державний нотаріус повідомила ОСОБА_5 про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька через відсутність у померлого ОСОБА_6 правовстановлюючих документів на будинок.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.08.2011р. по справі №2-310/11 через ненадання позивачами ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доказів належності будинку ОСОБА_6 у визнанні за ними право власності на будинок після його смерті було відмовлено. З цього рішення вбачається, що під час розгляду цієї справи ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку, так як він був побудований нею разом з померлим ОСОБА_6 , а також про часткове визнання нею права ОСОБА_5 на спадкування частини будинку. ОСОБА_3 визнавала право власності батька та матері по 1/2 частині спірного будинку, а також право ОСОБА_5 на 1/4 будинку в порядку спадкування, в зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на 1/4 його частину в порядку спадкування після смерті батька.

Ці зафіксовані судовим рішенням свідчення спростовують твердження ОСОБА_4 про те, що вона одноособово без участі свого співмешканця ОСОБА_6 побудувала спірний будинок у 1970 році.

Згодом номер будинку АДРЕСА_2 був перенумерований на номер АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 19.07.2018р. державний реєстратор КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т.І., прийняла рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на весь спірний будинок.

Підставою для реєстраціє права власності стали: заява відповідачки ОСОБА_4 , технічний паспорт будинку складений 25.06.2018р. ТОВ «Конструктор-Проект Груп»; висновок №33 виданий 25.06.2018р. ТОВ «Конструктор-Проект Груп» про те, що спірний будинок не належить до самочинного будівництва; довідка №73 від 19.05.2005р ТОВ «Авангард-Д» про виділення ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 та витяг з Наказу №33 від 21.03.1987р. по радгоспу «Авангард» про надання ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,12 га по АДРЕСА_2 .

У теперішній час, спірний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1143 га за вказаною адресою з кадастровим номером :02:002:2175 право власності на яку було 01.02.2019 року зареєстроване на ім`я відповідачки ОСОБА_4 .. Суд звертає увагу, що право власності на земельну ділянку було оформлено на ОСОБА_4 після того як 19.07.2018р. за нею було зареєстровано право власності на спірний жилий будинок з господарським спорудами.

Оскільки відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог, то спірне питання оформлення права власності виключно за ОСОБА_4 суд залишає без дослідження.

Факт будівництва будинку ОСОБА_6 під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_20 , його придатності для проживання станом на 1971 рік, зміни його нумерації, проживання у ньому ОСОБА_6 підтверджено копіями свідоцтва про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_9 , записами з погосподарської книги Прилиманської сільради №14 за 1986-1990р.р., технічним паспортом за 2007р.; довідкою №73 від 19.05.2005р. ТОВ «Авангард-Д», довідкою Прилиманської сільської Ради №502 від 05.05.2009 року. У довідці Сухолиманської сільської Ради Овідіопольского району №621 від 14.08.1971р. зазначено, що згідно по господарської книги Сухолиманської сільської Ради за ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 числився будинок.

Згідно технічного паспорту спірний будинок який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (колишній № НОМЕР_4 ) складається з власне жилого будинку під літерою «А» загальною площею 87 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м; навісу «Б», літньої кухні «В», сараю «Г», огорожі та споруд №1-4.

З наданих сторонами документів вбачається, що будинок за вищевказаною адресою не є самочинно побудованим. За приписами ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 р. № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012р. за № 1538/21850- житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992р. не є самочинно побудованими і не потребують введення в експлуатацію.

Діючим на час будівництва будинку законодавства, а саме Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966р. та Пункту 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», визначено, що реєстрації підлягли всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, якщо належність їх громадянам підтверджено довідками та записами у погосподарських книгах відповідних сільських або селищних Рад.

Оскільки факт належності ОСОБА_6 спірного будинку підтверджено, як наданими органами місцевого самоврядування довідками так і записами у погосподарських книгах, а будинок не відноситься до числа самочинно побудованих, то суд доходить до висновку, про можливість визнання за позивачами права власності на нього.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Таким чином, до правовідносин що склалися треба застосовувати законодавство, яке діяло на час виникнення цих правовідносин, тобто норми Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР (надалі КпШС).

Відповідно до ст.ст. 22 та 28 КпШС, які діяли на час будівництва спірного будинку, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належало дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства) доходу, а їх частки вважалися рівними. Таким чином, суд погоджується з думкою ОСОБА_2 , що встановлена законодавством презумпція права спільної сумісної власності подружжя розповсюджується на спірний будинок.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 43, 89, 263 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Пунктом 11 Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» наголошено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях

Згідно ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З вказаного вбачається, встановлення фактів проживання однією сім`єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено.

У справі №6-211 цс 14 від 11 березня 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 або 74 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

На думку суду аналогічний підхід має бути застосований і до осіб, які проживали однією сім`єю, однак не перебували у зареєстрованому шлюбі на час будівництва наприкінці 60-х років минулого століття спірного будинку.

Крім того, факт проживання ОСОБА_4 в 1970 році у цьому будинку та його будівництві у вказаний період спростований довідкою Прилиманської сільської ради №1756 від 11.10.2007р. у якої вказано, що вона стала проживати у спірному будинку разом з ОСОБА_6 з 14.08.1971 року. Ці відомості, а також її свідчення, які були надані нею суду при розгляді Овідіопольським районним судом цивільної справи 2-310/11 про те, що вона будувала будинок разом з ОСОБА_6 спростовують її твердження наголошені при розгляді справи №509/4046/19 про одноосібне будівництво нею будинку, яке було здійснене нею за її за власні зусилля та за її власний кошт без участі ОСОБА_6 .

Також ці твердження ОСОБА_4 про одноосібне будівництво нею спірного будинку без участі ОСОБА_6 спростовуються заявою ОСОБА_3 поданою нею до нотаріуса де зазначено, що цей будинок належить лише батькові, дружини та інших спадкоємців крім неї після його смерті не існує, а також свідченнями ОСОБА_3 зафіксованими у рішенні суду по справі 2-310/11 де вона визнавала право власності батька на 1/2 частин спірного будинку.

Оскільки згідно статей 13, 22 КпШС права та обов`язки подружжя породжував лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану, то майно, яке було придбано чоловіком та жінкою під час спільного проживання набувало статус спільної сумісної власності тільки у випадку зареєстрованого у встановленому порядку шлюбу між ними.

За змістом пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

Отже, факт участі у будівництві наприкінці 60-х років минулого століття спірного будинку, розмір матеріальних витрат та зусиль для його будівництва, які витрачені особами, які не перебувають у шлюбі повинний бути доведений відповідними доказами, яких достатньо для висновку про участь особи у будівництві. Зокрема таким доказом має бути письмова угода у якої ОСОБА_6 та ОСОБА_4 повинні були вказати, що спірний будинок є їх спільною сумісною власністю.

Відповідачка ОСОБА_4 надала суду копії квитанцій до приходних касових ордерів, товарних чеків, дублікатів чеків, наказів про видання матеріалів на сторону та переробку, накладних та товарно-транспортних накладних, які відносяться до періоду з середини 70-х до початку 90-х років минулого сторіччя. Вказані документи виписані на імена сторонніх осіб, а не на ім`я відповідачки ОСОБА_4 , деякі матеріали не можливо віднести до будівельних (наприклад дрова або ящики) і , крім того, суду не надано доказів, що ці матеріали були використані саме на будівництво спірного будинку. Зобов`язання №503258 від 26.05.1979р. свідчить лише про те, що ОСОБА_4 у магазині фірми « ІНФОРМАЦІЯ_8 » придбала у розстрочку мебельний гарнітур «Одеса», який не можливо віднести до будівельних матеріалів.

Отже, допустимих, належних та достовірних доказів того, що ОСОБА_4 своїми особистими коштами та працею у 1970 році самостійно побудувала або приймала участь у будівництві спірного будинку суду надало не було. Відсутність достатніх доказів позбавило суд можливості дійти до висновку про участь ОСОБА_4 у будівництві будинку, обсягу цієї участі, трудових затрат та розміру витрачених нею грошей на його будівництво.

Таким чином сам по собі факт спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не породжує у ОСОБА_4 майнових прав на будинок, який був побудований під час офіційно зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_20

КпШС не містить норми про визнання права власності між особами, які не перебувають у шлюбі. Ці питання вирішувалися за нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, яке діяло на час будівництва спірного будинку. У теперішній час суди при застосуванні ст. 74 СК повинні враховувати, що правило зазначеної норми поширюється лише на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

Таким чином, суд доходить до висновку, що участь особи у будівництві жилого будинку разом з особою, яка перебуває у іншому шлюбі, виключає можливість визнання за нею право власності на такий будинок.

Верховний Суд України у Постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843 цс 17 вказав, що конструкція норми статті 60 СК України (аналог ст.22 КПШС) свідчить про «презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу». Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З огляду на вказане суд доходить до висновку, що в силу «презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу» спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 оскільки він побудований у період їх шлюбу, а відтак за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 його частини, в якості майна яке було придбане під час шлюбу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції на момент реєстрації прав власності ОСОБА_4 на спірний будинок) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок державної реєстрації прав, який, зокрема, включає прийняття та перевірку документів, які подано для державної реєстрації, встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації.

Умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (тут і далі в редакції на момент реєстрації прав власності ОСОБА_4 на спірний будинок).

Відповідно до пунктів 42-44 вказаного Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, та які закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються : технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою, документ, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням (у разі державної реєстрації права комунальної власності).

Відповідачка ОСОБА_4 надала державному реєстратору технічний паспорт будинку складений 25.06.2018р. ТОВ «Конструктор-Проект Груп»; висновок ТОВ «Конструктор-Проект Груп» №33 від 25.06.2018р.; наказ №33 від 21.03.1987р. по радгоспу «Авангард» та довідка ТОВ «Авангард-Д» №73 від 19.05.2005р. про виділення ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які не містять відомостей про час будівництва спірного будинку та участі ОСОБА_4 у його будівництві.

Суд вважає, що подання таких документів, які тільки описують об`єкт нерухомості не є правовстановлюючими документами і які, за наявності спору між власниками та спадкоємцями щодо права власності на будинок, не можуть бути підставою для реєстрації права власності будь-кого на нерухоме майно.

Згідно п.2 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідачка ОСОБА_4 не повідомила державного реєстратора про наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , які мають майнові права щодо цього об`єкту нерухомості.

Відсутність у наданих ОСОБА_15 реєстратору документах відомостей про час будівництва та участь ОСОБА_4 у його будівництві дає суду підстави дійти до висновку, що державним реєстратором було безпідставно прийняте рішення про реєстрацію та зареєстровано право власності ОСОБА_4 на весь будинок, оскільки надані ОСОБА_4 реєстратору документи не відповідають тим документам на підставі яких можливо зареєструвати право власності і перелік яких викладений у ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у пунктах 42-44 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Крім того, наявність оскарженого рішення державного реєстратора порушувала майнові права померлого ОСОБА_5 , а на теперішній час порушує майнові права ОСОБА_2 , Філіпської та ОСОБА_3 , а тому, відповідно до приписів ст.37 вказаного Закону вимога позивачів про скасування цього рішення підлягає задоволенню.

Як зазначено в узагальненій практиці Касаційного цивільного суду, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Таким чином при дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає.

Отже, якщо наявність такого рішення і на його підставі здійсненого запису про реєстрацію права власності порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача, то таке рішення та такий запис підлягають скасуванню.

Дослідивши надані сторонами докази, суд доходиться до висновку, що ОСОБА_4 не довела, що вона особисто побудувала спірний будинок, а також своїми зусиллями та грішми приймала участь у його будівництві під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 , який під час будівництва перебував у шлюбі з ОСОБА_7 ..

Таким чином ОСОБА_4 не наведено і не доведено підстав для набуття нею права власності на спірний будинок, а тому рішення державного реєстратора про реєстрацію її права власності на спірний будинок підлягає скасуванню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону№ 1952-IV.

Оскільки після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини спірного будинку, то в силу ст.1261 ЦК України його спадкоємцями першої черги по закону є його син ОСОБА_5 та його донька ОСОБА_3 , які мають право успадкувати по 1/4 частини майна, яке залишилося після смерті їх батька (1/2 : 2=1/4) так як інша 1/2 частина належить ОСОБА_20

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у встановлений законодавством 6-місячний строк подали до нотаріуса заяви про отримання спадщини, а тому вони є такими що її прийняли.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивач за первісним позовом ОСОБА_5

05.04.2022р. ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про отримання спадщини після смерті свого сина ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про отримання спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 .

В зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_5 помер до того як встиг оформити своє право власності на спадкове майно, то в силу ст.1276 ЦК України відбулася спадкова трансмісія, а тому право на отримання належної йому частка майна, яку він мав отримати після смерті свого батька ОСОБА_6 перейшло до його спадкоємців першої черги по закону, якими є його донька ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_2 ..

Так як ОСОБА_21 повинний був отримати 1/4 частину майна після смерті свого батька ОСОБА_6 , то кожна з них має отримати по 1/8 частини його майна (1/4 : 2 = 1/8).

З огляду на вказане позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню і їй в якості спадкового майна повинно бути виділено 1/8 частина спірного будинку, а не 1/2 частина про яку вона просила посилаючись на вимогу батька.

Позивачка ОСОБА_2 також має право на отримання 1/8 частини спірного будинку, як спадкоємиця майна свого сина, а не 1/4, як про це вона просила у позові.

Загалом за ОСОБА_2 повинно бути визнано право власності на 5/8 частин спірного будинку ( 1/2 = 4/8 + 1/8 = 5/8) з яких 1/2 або 4/8 частка є частиною спільного сумісного майна подружжя, яке було набуте ОСОБА_2 під час її шлюбу з ОСОБА_6 , а 1/8 яка була набута в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її сина ОСОБА_5

Питання щодо решти 1/4 або 2/8 частин спірного будинку в силу приписів ст.13 ЦПК України суд не розглядав, оскільки ніхто з учасників справи позовної заяви про визнання за ними цієї 1/4 частини спірного будинку, яка залишилася після смерті ОСОБА_6 не подавав.

Судові витрати:

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, а питання про їх розподіл має бути розглянуте відповідно до ст. 141 ЦПК України..

Позивачкою ОСОБА_2 заявлена вимога про відшкодування судового збору сплаченого її сином ОСОБА_5 в загальному розмірі 4841,00 гривні, яка склалася з оплати 768,40 гривень за вимогу немайнового характеру, 768,40 грн за вимогу майнового характеру, 384,20 гривень за заяву про забезпечення та 3000,00 гривень сплачених за надання йому правової допомоги. Крім того вона заявила вимогу про стягнення з відповідачів витрат пов`язаних з наданням їй правової допомоги у орієнтовному розмірі 25000,00 гривень.

На підтвердження понесених судових витрат ОСОБА_2 надала суду договір про надання правової допомоги який був укладений 25.07.2019р. між адвокатом Батуріним С.Є. та її сином ОСОБА_5 , де сума гонорару була визначена у твердій, фіксованій сумі в розмірі 13500,00 гривень, розрахунок суми гонорару від 28.04.2023р. на цю суму, квитанцію до прибуткового касового ордеру №35 від 25.07.2019р. про часткову оплату ОСОБА_5 гонорару в сумі 3000,00 гривень, договір про надання їй правової допомоги адвокатом Батуріним С.Є. від 25.11.2021р. де сума гонорару була визначена в у твердій, фіксованій сумі розмірі 5000,00 гривень, розрахунок суми гонорару від 28.04.2023р. на вказану суму та квитанцію до прибуткового касового ордеру №28 від 22.11.2021р. про оплату нею гонорару в сумі 5000,00 гривень.

Позивачкою ОСОБА_1 заявлена вимога про відшкодування їй судових витрат за надання правової допомоги у орієнтовному розмірі 20000,00 гривень.

На підтвердження понесених судових витрат ОСОБА_1 надала суду договір про надання їй правової допомоги який був укладений 10.02.2023р. між нею та адвокатом ОСОБА_22 де розмір гонорару встановлений у твердій, фіксованій сумі в розмірі 1000,00 гривень, розрахунок суми гонорару від 28.04.2023р. на вказану суму та квитанцію до прибуткового касового ордеру №48 від 01.04.2023р. про оплату нею гонорару в сумі 1000,00 гривень.

Квитанції про оплату ОСОБА_5 судового збору знаходяться у матеріалах справи.

Відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на отримання спадщини не визнали і проти задоволення їх вимог заперечували.

З огляду на те, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності задоволені повністю, часткові зміни цих вимог стосувалися тільки розміру частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спадковому майні, то суд вважає, що судові витрати підлягають відшкодуванню у повному обсязі у тому розмірі, який підтверджений документально належними та допустимими доказами.

Таким чином суд доходить до висновку, що ОСОБА_2 повинні бути відшкодовані судові витрати (судовий збір та правова допомога) в загальному розмірі 9841,00 грн, а ОСОБА_1 судові витрати (правова допомога) в розмірі 1000,00 гривень

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 питання щодо розподілу понесених ними судових витрат перед судом не порушували, а тому суд його не розглядав.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 -81, 84, 263-265 ЦПК України, ст.ст.1217,1218, 1268 ЦК України, ст.36, 37 ЗУ «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяни Іванівни за індексним номером 42129610 від 19.07.2018р. про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 237 у вигляді жилого будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 визнати незаконним та скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_5 право власності на 5/8 частин жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: власне жилого будинку під літерою «А» загальною площею 87 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м; навісу «Б», літньої кухні «В», сараю «Г», огорожі та споруд №1-4, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_6 право власності на 1/8 частину жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: власне жилого будинку під літерою «А» загальною площею 87 кв.м., житловою площею 64,8 кв.м; навісу «Б», літньої кухні «В», сараю «Г», огорожі та споруд №1-4, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_7 та ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_8 в рівних частках на користь ОСОБА_2 судові витрати в загальному розмірі 9841,00 (дев`ять тисяч вісімсот сорок одну) гривню.

Стягнути з ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_7 та ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_8 в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1000,00 (однієї тисячі гривень).

Рішення після набрання законної чинності є підставою для скасування права власності ОСОБА_4 та реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вищевказане майно у відповідних державних реєстрах.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його оголошення шляхом подання апеляційної скарги або через Овідіопольский районний суд Одеської області або її подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя: Кириченко П.Л.