КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №361/6369/20 Головуючий у І інстанції - Чередніченко Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 про стягнення боргу (позики) та відсотків за користування позикою, -

установив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, та відсотків за користування позикою.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 вересня 2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 21033 євро, з терміном повернення коштів до 20 вересня 2018 року.

Сторонами була обумовлена в договорі плата за користування позикою в розмірі 3% щоквартально, що складає 12% в рік.

Факт передачі та отримання коштів було зафіксовано в письмовій розписці.

Позивач зазначає, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав.

Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом.

Просив стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 21033 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 699296,77 грн., відсотки за користування позикою в сумі 2523,96 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 83915,61 грн., відсотки за прострочення повернення позики в сумі 1261,98 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 41957,80 грн., а також судовий збір в сумі 8251,70 грн.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року, справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року, зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 20 вересня 2017 року в розмірі 21033 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 699296,77 грн, відсотки за користування позикою в сумі 2523,96 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 83915,61 грн., відсотки за прострочення повернення позики в сумі 1261,98 євро, що відповідає за курсом НБУ сумі в розмірі 41957,80 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 8251,70 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 18 вересня 2020 року позивач не міг подати позов через відсутність його на території України.

Доказів того, що саме позов подано особою, яка має право його подати матеріали справи не містять.

Вказує, що було подано клопотання про витребування доказів, а саме відповідач просив Голосіївський районний суд міста Києва у межах справи: витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання державного кордону України громадянином Польщі ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) у період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року із зазначенням дат виїздів з території України, дат в`їздів на територію України, назв відповідних пунктів пропуску, через які здійснювався виїзд з/на територію України зазначеним громадянином та пунктів призначення (країн, до яких був здійснений виїзд зазначеним громадянином).

Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні зазначеного вище клопотання, проте ОСОБА_1 вказує, що така інформація має суттєве значення для справи, оскільки позовна заява не містить доказів, що вона подавалась представником, а перебування позивача на території України є сумнівним і це перебування потрібно було перевірити належними доказами.

Зазначає, що перевірка та встановлення того чи міг позивач у той день подати позов є суттєвою.

Позиція представника позивача, що він подавав позов не може узгоджуватися з матеріалами справи, адже у додатках до позову не зазначена ні довіреність, а ні ордер адвоката.

Подача позовної заяви через канцелярію суду за відсутності позивача на території України і відсутності доказів, що позов поданий представником позивача (згідно додатків) є доказом того, що позов поданий особою, яка не має процесуальної дієздатності.

Просив суд, скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року, а позовну заяву залишити без розгляду.

На апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Вітченко А.М. подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що в своїй апеляційній скарзі відповідач намагається заперечити очевидні факти, які були дослідженні та доведені в суді першої інстанції.

На його думку, апеляційна скарга є не чим іншим ніж набором спотворених фактів, які були вже розглянуті судом першої інстанції, та стосовно яких суд прийняв рішення.

Так апелянт, не тільки ставив під сумнів нотаріально посвідчений договір позики і нотаріально посвідчену розписку, а й нотаріально посвідчену позовну заяву, нотаріально посвідчену довіреність на його ім`я, адвоката Вітченка Андрія Миколайовича, яка була видана йому позивачем, а також правильну та законну роботу держслужбовців та персоналу двох судів: Броварського міськрайонного суду Київської області та Голосіївського районного суду м. Києва.

Робітники канцелярії, секретарі судових засідань, помічники суддів, судді неодноразово перевіряли повноваження представника позивача та відповідність позовних матеріалів вимогам ЦПК України.

Вказує, що позовну заяву підписав безпосередньо позивач - ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ), і підписав її особисто безпосередньо в присутності нотаріуса, який засвідчив його підпис.

На титульній сторінці позовної заяви написано «представник позивача (адвокат) Вітченко Андрій Миколайович», стоїть штами канцелярії суду про дату одержання судом позовної заяви, а в матеріалах справи є довіреність від позивача на ім`я представника.

Це більш ніж необхідно для правильної подачі матеріалів до суду і цілком відповідає статтям 62, 175 та 177 ЦПК України.

Таким чином, сам факт перетину кордону безспосередньо позивачем не має ніякого юридичного значення для вирішення цієї справи, а факт що представник позивача, адвокат Вітченко А.М. мав та має всі необхідні повноваження - беззаперечний.

Просив суд, залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - Вітченко А.М. просив відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 21033 євро, з терміном повернення коштів до 20 вересня 2018 року.

Сторонами була обумовлена в договорі плата за користування позикою в розмірі 3% щоквартально, що складає 12% в рік.

Факт передачі та отримання коштів було зафіксовано в письмовій розписці, та доказів зворотному стороною відповідача в ході розгляду справи доведено не було.

Крім того, в ході розгляду справи доказів на підтвердження визнання зазначеного договору та розписки недійсними, суду не надано, як і не надано доказів фактичного не отримання відповідачем від позивача коштів в позику.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача в ході розгляду справи обґрунтування позову не спростовані, як і не надано суду доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань, а наведені відповідачем заперечення щодо позовних вимог суд до уваги не приймає, оскільки, останні, повністю спростовуються наявними у справі доказами.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Після укладення договору позики, всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як передбачено ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст.76,77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з порушення вищезазначених приписів закону та письмового договору позики.

Крім того, стороною відповідача в ході розгляду справи обґрунтування позову не спростовані, як і не надано суду доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань.

Посилання відповідача на те, що позовну заяву позивач не міг подати, оскільки був відсутній на території України, а також відсутність в матеріалах справи доказів того, що позов подано особою, яка мала права його подати, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки безпосередньо сама позовна заява підписана позивачем ОСОБА_2 , а не його представником.

Подальші процесуальні дії в судах першої та апеляційної інстанції від імені позивача ОСОБА_2 здійснював від його імені адвокат Вітченко А.М.

Повноваження адвоката на представництво ОСОБА_2 неодноразово перевірялися в судах першої інстанції, а також підтверджені наявною в матеріалах справи довіреністю від 15 вересня 2020 року.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження оскільки, повністю спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана