Номер провадження: 22-ц/813/5163/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Ігнатенко П.Я.,

Орловської О.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 5 500 доларів США, що еквівалентно 201 080 грн, переданих відповідачу для здійснення додаткових ремонтних робіт, які здійснено не було.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії щодо квартири, загальною площею 21 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 -1.

Зазначила, що такий спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами та передбаченим законом заходом забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів у витребуваному розмірі та що його невжиття може призвести до реалізації належного відповідачу на праві власності майна, що в подальшому виключить можливість повернення коштів за рахунок вартості цього майна.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2022 року заяву про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування викладених в скарзі доводів зазначив, що при винесенні оскаржуваної ухвали судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник посилається на те, що здійснивши забезпечення позову у обраний позивачкою спосіб, суд не врахував, що цей спосіб не є співмірним із позовними вимогами, оскільки вартість квартири, на яку судом накладено арешт, у сім разів перевищує розмір заявлених позовних вимог, а позивачка не надала доказів на підтвердження існування реальної загрози невиконання судового рішення у разі задоволення позову, а отже: і наявності підстав для забезпечення позову.

Крім того вказав на те, що не відмовляється від виконання укладеного з позивачкою договору та часткового повернення грошових коштів, які були передані виконавцю ремонтних робіт, та будуть повернуті позивачці після отримання авансу чи розрахунку за продаж квартири іншій особі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судове рішення мотивовано тим, що суд вбачає достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду. При цьому обраний позивачкою спосіб забезпечення позову суд вважав співмірним із заявленими позовними вимогами.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частин другої та третьої статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову та заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пунктах 1, 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК (аналогічно згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 нині діючого ЦПК України) позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Із надісланих до апеляційного суду матеріалів вбачається, що між сторонами виник спір майнового характеру, предметом якого є грошове зобов`язання у розмірі 5 500 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на день постановлення ухвали про забезпечення позову еквівалентно 201 127гривень.

Враховуючи, що ціна позову у цій справі є достатньо високою, а позивачка послалася на те, що відповідач не вживає заходів для врегулювання спору та може відчужити належне йому на праві власності нерухоме майно, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосувавши норми процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що запропонований ОСОБА_2 вид забезпечення її позову шляхом накладення арешту на майно відповідача є співмірним із заявленими нею позовними вимогами про стягнення грошових коштів, що спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду про те, що обґрунтованими є вимоги заяви про забезпечення позову, а саме: щодо накладення арешту на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, твердження скаржника про неспівмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами із посиланням на довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27.02.2023року, згідно із якою вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , становить 1 498 889,50грн, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 40 986,86 доларів США та в сім разів перевищує заявлену позивачкою до стягнення з нього суму грошових коштів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначена довідка сформована самим відповідачем відповідно до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 17 травня 2018року №658 з відповідними змінами та викладена в ній інформація носить суб`єктивний характер зацікавленої особи, в той час як відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої станом на 01.11.2022року, зазначена вище квартира була придбана ОСОБА_1 20.07.2022року за 293300гривень, що відповідає визначеному законом поняттю дійсної вартості нерухомого майна та є співмірним із ціною позову (201 100грн), (а. с. 23-27, 43-44).

Що ж стосується доведення існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову про стягнення грошових коштів, то ця загроза є очевидною, зважаючи на те, що власник не обмежений у своїх правомочностях розпорядитися належним йому майном на свій розсуд у будь-який момент, що виключить можливість звернення стягнення на це майно в порядку виконання судового рішення.

В той же час, відповідач не позбавлений можливості заявити клопотання про заміну застосованого судом заходу забезпечення позову іншим, в тому числі може за своєю ініціативою забезпечити позов шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вимог позивачки або надання гарантії банку на таку суму, як це передбачено частиною четвертою статті 156 ЦПК України, однак цього не робить, хоча й стверджує про свою платоспроможність виконати рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Оцінюючи співмірність вжитих судом заходів забезпечення позову з точки зору співвідношення негативних наслідків від вжиття цих заходів з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає, що обмеження відповідача у праві розпоряджатися належною йому на праві власності квартирою є менш обтяжливим, оскільки носить тимчасовий характер. Після ухвалення судового рішення, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, права відповідача як власника будуть відновлені та при необхідності реалізовані, в той час як відсутність у відповідача грошових коштів чи майна, на яке можливо звернути стягнення, в разі задоволення позовних вимог, унеможливить чи утруднить поновлення порушених прав позивачки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову відсутні.

На підставі наведеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: П. Я. Ігнатенко

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 29 травня 2023 року

Суддя Л.В. Пузанова