КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 359/3568/23
Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» про зміну формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги

за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» - Сільченка Сергія Олександровича на рішення Бориспільського районного суду Київської області від 12 липня 2023 року,

встановив:

в квітні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати її звільнення з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до наказу №11/04-13-2023 від 11.04.2023 незаконним та скасувати наказ, визнати формулювання її звільнення з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з досягненням пенсійного віку, стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 56 640 грн.

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 12 липня 2023 року позов було задоволено частково - наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №11/04-13-2023 від 11.04.2023 скасовано в частині підстави та дати звільнення ОСОБА_1 , визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників з 11 квітня 2023 року, змінено формулювання підстави та дати звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт, а саме: на підставі ст. 38 КЗпП України з 13 березня 2023 року, в задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги відмовлено, стягнуто на користь позивача судовий збір в сумі 2 147 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - Сільченко С.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин по справі, порушення норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача, представника відповідача - Сільченка С.О. , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що з 18.08.2014 вона працювала у відповідача на посаді економіста з договірних питань та претензійних робіт. 21.01.2023 вона направила поштою заяву про звільнення її з посади в зв`язку з досягненням пенсійного віку відповідно до ст. 38 КЗпП України. Вказана зава була вручена працівнику відповідача 27.02.2023. 11.04.2023 вона в месенджері отримала копію наказу про звільнення з 11.04.2023 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки дата та підстава звільнення не відповідало поданій нею заяві, позивач просила змінити дату та підставу звільнення та стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 56 640 грн. відповідно до п. 7.9 Розділу 7 «Соціальні виплати» Колективного договору, укладеного між адміністрацією та Радою трудового колективу ДП «Зал офіційних делегацій».

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 12 липня 2023 року позов було задоволено частково - наказ ДП «Зал офіційних делегацій» №11/04-13-2023 від 11.04.2023 скасовано в частині підстави та дати звільнення ОСОБА_1 , визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійної роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників з 11 квітня 2023 року, змінено формулювання підстави та дати звільнення ОСОБА_1 з посади економіста з договірних питань та претензійних робіт, а саме: на підставі ст. 38 КЗпП України з 13 березня 2023 року, в задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги відмовлено, стягнуто на користь позивача судовий збір в сумі 2 147 грн. 20 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мала право на розірвання трудового договору відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України згідно поданої нею заяви, а тому підстави та дата її звільнення підлягають зміні.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 21, 38, 235, 241-1 КЗпП України, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Всі доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач працювала у відповідача на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 18.08.2014.

Позивач направила заяву про звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України в зв`язку з досягненням пенсійного віку рекомендованим листом, який було отримано відповідачем 27.02.2023.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

В ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» закріплено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Доводи представника відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, зводяться до того, що суд першої інстанції не застосував норми ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та не врахував, що відповідно до наказу ДП «ЗОД №09/06-02-2022 від 09.06.2022 трудовий договір з позивачем був призупинений і такий стан продовжувався до її звільнення з 11.04.2023. Тому позивач мала право заявити вимогу про розірвання трудового договору, оскільки протягом двотижневого строку попередження про звільнення за власним бажанням працівник має право передумати і відкликати подану заяву, не заявивши вимогу про розірвання трудового договору (про розрахунок) в останній день строку попередження. Вказане не спростовує висновку суду та не може бути підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо зміни підстав та дати звільнення.

Посилання апелянта на факт призупинення трудових відносин з позивачем, не обмежує її право подати заяву про звільнення відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч. 4 ст. 236 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд дійшов до аналогічних за змістом висновків у постанові від 22 квітня 2020 року (справа № 187/1469/18), від 27 липня 2021 року (справа № 552/3400/19).

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.

Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.

Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заявив обумовлений у ній строк.

Позивач довела, що відповідач отримав подану нею заяву 27.02.2023 та повинен був видати наказ про її звільнення на підставі поданої нею зави.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представник Державного підприємства «Зал офіційних делегацій» - Сільченка Сергія Олександровича залишити без задоволення, а рішення Бориспільського районного суду Київської області від 12 липня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку на протязі тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 28 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді