Номер провадження 2/754/4954/23
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за відсутності сторін

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з позовом до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про стягнення боргу. Ціна позову - 1 462 744 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що маючи на той час довірливі відносини зі своїм сином ОСОБА_1 , влітку 2013 року останній звернувся до Позивача з проханням надати йому грошову позику в інтересах його сім`ї у розмірі 40 000 доларів США для продовження будівництва житлового будинку на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в якому Відповідач планував проживати разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та їх спільною дочкою ОСОБА_3 . Будучи людиною у віці, Позивач на той момент мав певні заощадження, бо протягом своєї довговії трудової діяльності займав керівні посади на різних підприємствах, мав достатній дохід та накопичував кошти, тому мав можливість задовольнити прохання сина, оскільки дуже переймався його подружнім життям і намагався допомогти організувати його найкращим чином. Тим більше, будівництво будинку вже тривало довше року, у сина з дружиною зростала дочка ( онучка позивача, 2008 року народження) й задля прискорення цього процесу та скорішого переїзду родини у новий приватний будинок він без сумніву вирішив допомогти родині свого сина прискорити завершення будівництва. Так, 12.07.2013 року позивач передав своєму сину готівку 40 000 доларів США для того щоб останній зміг добудувати будинок. Утім, розуміючи, що позика такої великої суми коштів не може відбуватися лише на словах, наполіг щоб Відповідач написав йому розписку про отримання коштів, що і було зроблено 20.07.2013. При цьому,у розписці ними було обумовлено, що Відповідач має повернути кошти на його першу вимогу. Позивачу достовірно відомо, що Відповідач витрачав ці кошти за наміченим призначенням - на купівлю будматеріалів, плитки, склопакетів, покриття для даху, сплату різноманітних будівельних робіт (фундаменти і бетонні роботи, кладку цегли, облаштування даху, встановлення склопакетів та дверей, утеплення фасадів та інше), до він часто приїжджав на будівництво та допомагав сину порадами зі свого життєвого досвіду. З моменту отримання грошей, будівництво пришвидшилось й улітку 2014 року будинок був готовий для переїзду родини його сина. Пройшов тривалий час, Відповідач успішно добудував будинок, проживав та проживає у ньому своєю сім`єю, у нього народився син (онук позивача) - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У позивача, як людини похилого віку збільшилися грошові потреби, зокрема по догляду за своєю хворою дружиною, тому він усно звернувся до свого сина з вимогою повернути кошти, які він отримав від нього у позику. Натомість останній відповів, що повернути кошти можливості не має, але пообіцяв віднайти таку можливість у найближчому майбутньому. ОСОБА_1 пішов на поступки і погодився відстрочити момент повернення коштів, утім розуміючи, що у майбутньому можуть виникнути юридичні проблеми, пов`язані з цим питанням, зажадав від Відповідача укласти письмовий договір, у якому чітко було врегульовано правовідносини, які виникли у зв`язку з отриманням Відповідачем коштів, у тому числі встановлено чіткий строк для їх повернення. Так, 13.07.2022 нами було укладено Договір грошової позики, за умовами якого сторони, керуючись ч.3.ст.631 ЦК України, узгодили наступне: «13.07.2013 Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність в інтересах сім`ї 40000 (сорок тисяч) доларів США готівкою, що еквівалентно 319 600 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день передачі (1 долар США=7,99 гривень) для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання там однією сім`єю з дружиною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та спільною дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проценти за користування позикою або будь-яке інше відшкодування Позичальнику не виплачується.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 20.07.2013, власноручно написаною Позичальником.

Зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в доларах США до 13.07.2023 року».

Незважаючи на це, станом на момент подання даного позову, грошові кошти за позикою Позивачу так і не повернуті, що спонукає його звернутися до суду за примусовим стягнення заборгованості та є підставою даного позову.

Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 462 711,00 грн. станом на момент подання позовної заяви.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29 серпня 2023 року відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Призначено підготовче засідання по названій справі. Визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов у вигляді п`ятнадцяти днів з дня вручення (отримання) ухвали про відкриття провадження.

Визнано строк для подання позивачем відповіді на відзив у вигляді п`яти днів з дня отримання позивачем відзиву.

В підготовче засідання викликано сторони.

30 серпня 2023 року до суду надійшло повідомлення № 23588 адвоката Здоровець Сергія Вікторовича за вх. № 38448, про надання адвокату доступу до справи № 754/11735/23 за допомогою Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.

19.09.2023 року на адресу суду відповідачем подано Відзив на позовну заяву. Відповідно до якого відповідач зазначив, що не заперечує факт позики. Але з огляду на те, що він мусив ці кошти переводити у гривні задля здійснення закупівлі будматеріалів та оплати будівельних та ремонтних послуг, так як на території України заборонено оплачувати товари чи послуги іноземною валютою, він не згодний з розрахунком боргу у доларах США. У 2013 році курс долара США до гривні складав приблизно за 1 дол. США - 8 грн., а у 2023 році 1 дол. США коштує приблизно 37 грн. Вважає незаконним зараз, у 2023 році стягувати з нього 40 тис. Доларів США, так як у гривнях на сьогодні ця сума ніж у 4 рази більша, ніж булла у 2023 році, у момент передавання коштів. Тому він повністю не згодний та заперечує розрахунку заборгованості Позивача. Борг має бути порахований у національній валюті (українська гривня) за курсом 2013 року, що був у момент передачі коштів. Справу просить розглядати у його відсутності.

03.10.2023 року від відповідача надійшла заява про повну підтримку позовних вимог та про розгляд справи у його відсутності та його представника.

Сторони в підготовче засідання не з`явились.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Сторони до судового розгляду не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що до ОСОБА_1 звернувся син ОСОБА_1 та отримав суму в розмірі 40000 доларів США для продовження будівництва житлового будинку на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , із зобов`язанням повернути кошти в повному розмірі на першу вимогу позичальника.

Факт укладання такої угоди підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 20.07.2013 року.

13.07.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 уклали Договір грошової позики, відповідно до якого керуючись ч.3.ст.631 ЦК України, узгодили наступне: «13.07.2013 Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність в інтересах сім`ї 40000 (сорок тисяч) доларів США готівкою, що еквівалентно 319 600 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день передачі (1 долар США=7,99 гривень) для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання там однією сім`єю з дружиною ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та спільною дочкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проценти за користування позикою або будь-яке інше відшкодування Позичальнику не виплачується.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 20.07.2013 року, власноручно написаною Позичальником.

Зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в доларах США до 13.07.2023 року.»

Грошові коти станом на час звернення до суду позивачу не провернуті.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 40 000 доларів США.

Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 40 000 (сорок тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на день подачі позову 04.08.2023 року вартість 1 долару США становило 36,5686 грн. (36,5686х40000) що дорівнює 1 462 744 грн. що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є не чинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відтак, пред`явлений позов є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 13 420 грн. 56 коп., що складаються з судового збору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США що еквівалентно 1 462 744,00 гривні на момент подання позовної заяви та судовий збір в розмірі 13 420 гривень 56 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: