У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2023 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Салдан Ю. О.,

секретар судового засідання Захарчук С. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і зобов`язання скасувати арешт,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, у якій просила зобов`язати Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт: реєстраційний номер обтяження 12372994, який накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ВП №21713371 від 09.04.2021 державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Данилюк Р. В.

В обґрунтування скарги посилалася на норми статті 447 ЦПК України, зазначаючи, що наприкінці серпня 2023 у процесі оформлення права власності на земельну ділянку державний реєстратор повідомив її, що майно, яке їй належить, перебуває під арештом. У зв`язку з чим вона звернулася до органу виконавчої служби про зняття цього арешту. У відповідь їй було повідомлено, що арешт накладено у виконавчому провадженні з виконання рішення Барського районного суду Вінницької області від 03.08.2010 про стягнення з неї аліментів на утримання сина. Повідомлено також, що виконавче провадження ВП №21713371 не виконується у зв`язку із винесенням державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 вважає, що вказаний арешт підлягає скасуванню у зв`язку із неактуальністю вказаного виконавчого провадження і вказує, що арешт має ознаки невиправданого втручання у її право на мирне володіння майном.

У судове засідання заявник, стягувач та представник органу ДВС не з`явились, про час і місце розгляду заяви повідомлені належним чином.

Від стягувача надійшла заява з проханням розглянути заяву без його участі, проти зняття арешту заперечив. Зазначив, що виконавче провадження закрито у зв`язку із досягненням дитиною повноліття. Однак ОСОБА_1 аліменти не сплачувала, і на даний час існує заборгованість в сумі 21787,43 гривень без врахування пені.

Від представника державної виконавчої служби надійшла заява з проханням у задоволенні скарги відмовити, оскільки у відділі відсутня інформація щодо повного фактичного виконання рішення суду і для задоволення скарги немає підстав.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з таких мотивів.

Згідно з листом Деснянського ДВС у м. Києві №24931-Ю від 13.10.2023, у Відділі на виконанні перебувало виконавче провадження №21713371 з примусового виконання виконавчого листа від 03.08.2010 №2-383, виданого Барським районним судом Вінницької обл. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 19.03.2010 і продовжуючи до повноліття дитини.

04.10.2010 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 09.04.2012 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

16.10.2014 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (закінчення строку виконання).

Як вбачається з листа ДВС і не оспорювалося ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , виконавче провадження закрито у зв`язку із закінченням строку виконання, однак у відділі відсутні підстави для зняття арешту.

У листі вказано, що матеріали виконавчого провадження №21713371 були знищені.

Відповідно до розрахунку заборгованості, виданого Деснянським ДВС у м. Києві №436/6 від 11.10.2012, який надав ОСОБА_2 , заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 21787,43 гривень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

ОСОБА_1 у своїй скарзі не оскаржує бездіяльності державного виконавця у вигляді не зняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні №21713371 на стадії його завершення під час винесення постанови від 16.10.2014 про закінчення виконавчого провадження.

ОСОБА_1 скаржиться на те, що труднощі у зв`язку з накладеним арештом виникли у неї наприкінці серпня 2023 року, коли вона займалася оформленням права власності на земельну ділянку, обґрунтовує втручання у її право власності у зв`язку з тим, що на її лист від 29.09.2023 про зняття арешту, органом виконавчої служби питання про зняття арешту вирішено не було.

За таких обставин, стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Правові висновки про необхідність зняття арешту, викладені у постанові від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11, на які посилається скаржник, сформульовані судом за інших фактичних обставин справи. Зокрема, у справі №2/0301/806/11 Верховний Суд вирішував питання про те, чи є виправданим втручання у право особи на мирне володіння майном збереження протягом тривалого часу арешту належного їй майна за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача. Встановленими обставинами тієї справи було те, що після повернення банку виконавчого документа про стягнення з особи кредитної заборгованості особа, яка придбала право вимоги підтвердила повне виконання зобов`язань за кредитним договором та не заперечувала проти зняття арешту із майна боржника.

У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Тобто у справі, яка розглядалася Верховним Судом, рішення суду було повністю виконане, з боку стягувача були відсутні майнові претензії до боржника, оскільки останній погасив заборгованість, в матеріалах справи були докази погашення заборгованості у вигляді довідки товариства, яке було правонаступником стягувача. Тому суди дійшли висновку, що у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Натомість, у цій справі у стягувача ОСОБА_2 є майнові претензії до ОСОБА_1 щодо невиконання рішення суду і наявності боргу зі сплати аліментів на суму 21787,43 гривень, і він заперечує проти зняття арешту, а в органу виконавчої служби відсутні дані про повне виконання рішення суду.

За таких обставин у цій справі слід дійти висновку, що підстави для збереження чинності арешту майна боржника не перестали існувати.

Таким чином, вирішуючи питання щодо виправданості втручання у право власності ОСОБА_1 за обставин цієї справи, суд дійшов висновку, що таке втручання було здійснено згідно із приписами закону «Про виконавче провадження», який діяв на момент накладення арешту, переслідувало легітимну мету забезпечення виконання остаточного рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини, і було необхідним у демократичному суспільстві. Збереження арешту є пропорційним втручанням переслідуваній меті, оскільки ОСОБА_1 добровільно не виконала остаточне рішення суду про стягнення аліментів. Неприпустимою є ситуація, коли особа, яка ігнорує судове рішення, виконання якого залишається актуальним для стягувача, мала б можливість уникнути будь-яких негативних наслідків для себе просто перечекавши певний період до досягнення дітьми повноліття, що тягне закінчення виконавчого провадження, і маючи можливість зняти обтяження свого майна просто на підставі спливу часу.

Отже, підстави для задоволення скарги відсутні, вона є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 447, 451 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і зобов`язання скасувати арешт.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду в 15-денний строк з для складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 27.11.2023.

Суддя Юлія САЛДАН