Комінтернівський районний суд м.Харкова
Провадження № 2-о/641/122/2023 Справа № 641/2737/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2023 року Суддя Комінтернівського районного суду м. Харкова Зелінська І.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Куп`янський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, у якій просить встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що ОСОБА_2 був призваний за мобілізацією до лав ЗСУ, а 13.05.2023 року вона отримала від Куп`янського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки сповіщення про те, що останній 11.05.2023 року зник без вісті під час виконання військового обов`язку. Посилається на те, що в разі встановлення вказаного факту буде мати право як на спадкування після ОСОБА_2 так і на отримання компенсації з боку держави за чоловіка в разі оголошення його померлим під час військових дій щодо захисту Батьківщини.

Ознайомившись зі змістом позовної заяви та доданими до неї документами, суд доходить висновку про відмову у відкритті провадження у справі з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Отже суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Викладене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 1 цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33 35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила про таке: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній.»

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 її вимоги щодо отримання компенсації пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Такий статус має правове значення у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення. За своїм предметом та можливими правовими наслідками вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявниці з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц сформовано правовий висновок про те, що вимоги особи про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з військовослужбовцем, який загинув під час участі у бойових діях, задля підтвердження певного соціально-правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Крім того, заявник пов`язує встановлення вказаного факту також з правовідносинами спадкування, які врегульовані Цивільним кодексом України, з приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Разом з тим матеріали справи не містять доказів на підтвердження відкриття спадщини після ОСОБА_2 ( свідоцтво про смерть).

Таким чином, доводи в цій частині заяви не беруться судом до уваги як необґрунтовані та заявлені передчасно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене вище, слід відмовити у відкритті провадження за поданою заявою.

Керуючись ст. 186, 260, 261,353 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Куп`янський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відмовити.

Роз`яснити заявниці, що зазначені вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя -І. В. Зелінська