Справа №295/6215/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Костюка С.М.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кондратюка О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Катюха Олександр Віталійович, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що перебував з ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.09.2021 року шлюб розірвано. Зі змісту позову слідує, що під час шлюбу за спільні сімейні кошти подружжям було придбано майно, яке частково зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , а також на ім`я позивача. Так, під час шлюбу в березні 2003 року за спільні сімейні кошти в сумі 33 000 доларів США у гр. ОСОБА_6 придбано жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Інформацію про продаж вказаного будинку дізнались з рекламного оголошення, тобто ОСОБА_6 висловив публічну пропозицію у засобах масової інформації про продаж будинку, що свідчить про відсутність у нього наміру дарувати будинок. До моменту купівлі будинку родина не була знайома з ОСОБА_6 , а тому будь-яких родинних, дружніх чи просто довірливих відносин не існувало. У вказаному будинку подружжя проживали та вели спільне господарство з моменту його придбання і до липня 2021 року. Проте, під час розлучення та вирішення питання поділу спільного майна восени 2021 року позивач дізнався, що вказаний будинок був оформлений на ОСОБА_4 не за договором купівлі-продажу, а за удаваним договором дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., та наданого позивачу спадкоємцем ОСОБА_6 дочкою ОСОБА_3 , оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, строк позовної давності щодо визнання договору дарування удаваним позивачем пропущено з поважних причин, а тому він підлягає поновленню. Вартість житлового будинку сторони визначили у вказаному договорі в розмірі 47 289,00 грн., проте у дійсності будинок був куплений за спільні кошти позивача та відповідача в сумі 33 000 доларів США, що за офіційним курсом станом на 21.03.2003 року становило 176 038,50 грн. Про сплату саме вказаної суми коштів свідчить п. 5.1 договору, у якому зазначено, що у разі якщо даний договір буде розірваний з причин порушення (невиконання) дарувателем його умов, надання недостовірної інформації, а також якщо цей договір буде розірвано з ініціативи дарувателя, то даруватель зобов`язаний сплатити на користь обдарованої штраф в розмірі 200 000 грн. На переконання позивача, встановлення штрафних санкцій для дарувальника у разі не передачі дарунка суперечить його вільному волевиявленню та законодавству, що безумовно свідчить про удаваність вказаного договору дарування від 21.03.2003 року. ОСОБА_1 вважає повністю доведеним, що фактичні обставини, які передували укладенню оспорюваного правочину, а саме наявність оголошення про продаж будинку, укладення договору дарування в період шлюбу, дарувальник з обдаровуваною не перебували в родинних чи дружніх стосунках, у їх сукупності підтверджують, що договір дарування є удаваним, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на перехід за плату від відчужувача (продавця) до набувача (покупця) права власності на будинок. Тобто, у сторін була відсутня інша мета, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя, а у відповідності до ст.ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України земельна ділянка за цією ж адресою, на якій знаходиться будинок, підлягає поділу між подружжям. Крім того, під час шлюбу за рахунок спільних коштів були придбані транспортні засоби: автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, автомобіль «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску, та автомобіль «Nissan Primastar» д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску.

Оскільки згоди щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 при розлученні не досягнуто, позивач просить:

1) поновити строк позовної давності для визнання удаваним договору дарування;

2) визнати удаваним договір дарування від 21.03.2003 житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В.;

3) визнати спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , наступне майно, яке було придбано спільно під час перебування у шлюбі:

- житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 276,6 кв. м.;

- земельну ділянку (кадастровий номер №:10:020:007), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0551 га, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку;

- автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску;

- автомобіль «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску;

- автомобіль «Nissan Primastar» д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску.

4) розділити указане майно, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Toyota Camry», визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобілі «Renault Kangoo» та «Nissan Primastar».

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 21 липня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, у якому остання просила позовні вимоги задовольнити частково: визнати спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , майно, яке було придбано спільно під час перебування у шлюбі: автомобіль «Renault Kangoo» д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, автомобіль «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску, автомобіль «Nissan Primastar» д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску; розділити майно наступним чином: визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Toyota Camry», за ОСОБА_1 на автомобілі «Renault Kangoo» та «Nissan Primastar». Позовні вимоги в частині визнання будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою спільною власністю подружжя і відповідно поділу цього майна є необґрунтованими та такими, що не підлягає до задоволення. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначила, що спірний будинок набувався нею у власність відповідно до договору дарування від 21.03.2003 року, то до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Положення вказаного ЦК (в редакції 1963 року) не містить поняття удаваного правочину, а тому посилання на вимоги ст. 235 ЦК України є безпідставними. Відповідач звертала увагу, що 21.03.2003 року між нею та ОСОБА_6 дійсно було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , будь-які грошові кошти при укладенні даного договору ОСОБА_6 не передавались. Позивачу достовірно було відомо про ці обставини та про укладення саме договору дарування, оскільки в подальшому на прізвище позивача в 2014 році отримувався споживчий кредит в ПАТ «Державний ощадний банк України», а вказаний будинок відповідачем передавався в заставу за договором іпотеки №16129005 від 26.10.2014 року та у банківську установу особисто позивачем надались усі документи щодо права власності на будинок. Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0551 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку набута відповідачем у власність внаслідок її приватизації. Дана обставина підтверджується рішенням 26 сесії 4-го скликання №554 від 29.09.2005 року, державним актом про право власності на земельну ділянку від 13.12.2005 року. За таких обставин, будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 є приватною власністю, а тому не підлягають визнанню спільною власністю подружжя та відповідно їх поділу.

У відповіді на відзив позивач категорично не погодився з твердженням ОСОБА_4 щодо його обізнаності про перехід права власності за останньою на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок оформленого 21.03.2003 року договору дарування. За словами позивача, про існування договору він дізнався лише восени 2021 року при розірванні шлюбу та підготовці до розподілу спільного майна подружжя. Згоди на таке оформлення права власності на вказаний будинок за договором дарування не давав, оскільки він купувався за спільні кошти подружжя. Підтвердженням вказаного факту, крім іншого, є те, що для купівлі будинку у ОСОБА_6 мати позивача ОСОБА_7 надала матеріальну допомогу в сумі 5 500 дол. США, які вона отримала за відчуження 12.03.2003 року належної їй квартири АДРЕСА_2 . Не відповідає дійсності і факт, викладений у відзиві ОСОБА_4 на позовну заяву, щодо обізнаності про існування договору дарування будинку під час оформлення кредиту в ПАТ «Державний ощадний банк України» в жовтні 2014 року. Позивач зазначає, що підготовкою усіх документів в ПАТ «Державний ощадний банк України» для надання кредиту займалась особисто ОСОБА_4 , оскільки у неї був знайомий ОСОБА_8 , який на той час працював начальником служби безпеки вказаного банку, і який допоміг з отриманням кредиту та оформленням необхідних документів. ОСОБА_1 погоджується з тим, що ст. 235 ЦК України не може бути застосовано при розгляді цієї справи, оскільки спірні правовідносини щодо переходу права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відбулись 21.03.2003 року, тобто до вступу цієї норми в дію, а тому в цій справі в частині визнання удаваним договору дарування будинку повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Зокрема, за ст. 243 ЦК УРСР, договір дарування завжди є безоплатним договором, а тому встановлення штрафних санкцій для дарувальника у разі не передачі дарунка суперечить його вільному волевиявленню та законодавству, що безумовно свідчить про удаваність вищевказаного договору дарування від 21.03.2003 року, за яким був прихований договір купівлі-продажу. На підставі ст. 6, ч. 2 ст. 58 ЦК Української РСР позивач просить визнати удаваною угодою договір дарування та встановити наявність між сторонами цього договору прав та обов`язків прихованого договору купівлі-продажу вказаного будинку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Таким чином, викладені у відзиві ОСОБА_4 факти не спростовують обґрунтованість доводів та закріплену в ст. 22 КпШС презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідачем ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову. У відзиві ОСОБА_3 зазначила, що в позовній заяві не наводиться жодних аргументів чи доводів, які б свідчили про те, що позивачем заявлялися будь-які позовні вимоги відносно неї. Предметом спору в даній справі є визнання удаваним договору дарування від 21.03.2003 року та визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому вона не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки вказаний будинок не перебував у її власності та не переходив у спадщину їй. Вважає, що у справі за позовом одного з подружжя про визнання правочину удаваним та визнання права спільної сумісної власності на майно, за умови реєстрації права власності на спірне майно за одним з подружжя, належним відповідачем є інший з подружжя. Приймаючи до уваги те, що позов заявлений позивачем до ОСОБА_3 як неналежного відповідача, оскільки нею не порушуються та не оспорюються права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, вважає, що вказаний позов не підлягає задоволенню.

Третя особа Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Катюха О.В. подав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що договір дарування укладався між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на їх особисте прохання та вибір в приміщенні приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Катюхи О.В. та підписувався сторонами особисто. Договір посвідчувався, спираючись на норми законодавства, які діяли на той момент, а саме ЦК Української РСР від 18.07.1963 року. В позовній заяві позивач посилається на ст. 235 ЦК України, який почав діяти з 01 січня 2004 року, а попередній Цивільний кодекс Української РСР в редакції 18 липня 1963 року не містить поняття «удаваного правочину». Також в позовній заяві позивач посилається на ст. 377 ЦК України, яка на момент вчинення нотаріальної дії не діяла. Цитуючи ст. 120 Земельного кодексу України, позивач використовує діюче на сьогодні формулювання, а станом на день посвідчення договору її зміст був інший. Безпосередньо до підписання договору сторони прочитали його особисто, погодили та поставили підписи. В договорі відображено всі нюанси, які сторони бажали внести, та які не заборонені були чинним на той момент законодавством. Будь-яких спорів щодо умов в присутності нотаріуса не було. Також з матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 не міг не знати про те, що його дружині було саме подаровано житловий будинок, який є предметом спору, оскільки ним в 2014 році укладався договір на отримання споживчого кредиту, в забезпечення якого на підставі договору іпотеки передавався житловий будинок, а його дружина ОСОБА_4 виступила майновим поручителем. Разом з житловим будинком передавалась і земельна ділянка, яка також є предметом особистої власності, оскільки набувалась в результаті реалізації права на приватизацію. При укладенні та підписанні документів позивачу було відомо, що він виступав як іпотекодавець, а його дружина була майновим поручителем, тобто, що майно належало їй. Вважає, що позивачу було відомо про те, що його дружині було подаровано житловий будинок та нею було приватизовано земельну ділянку біля нього, а договір дарування не був підміною іншого договору.

Представник третьої особи - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надав письмові пояснення щодо позову, у яких просив відмовити у його задоволенні в частині вимог, що стосуються нерухомого майна. У поясненнях представник банку послався на те, що 20.10.2014 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №16129005, за умовами якого останньому надано кредит в розмірі 190 000 грн. на 120 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19.10.2024. Виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором забезпечується іпотекою земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що надаються в іпотеку ОСОБА_4 , а також порукою ОСОБА_4 . Станом на 13.12.2022 зобов`язання за договором про іпотечний кредит виконуються в повному обсязі, прострочена заборгованість відсутня, кредит та проценти за користування кредитними коштами повертаються у передбачені цим договором строки. Представник третьої особи вважає, що розподіл майна, котре перебуває в іпотеці, порушує права іпотекодержателя, оскільки може відбутися зміна власника майна, який не є стороною іпотечного договору №16129005. Разом з тим, у даному випадку відсутня така умова як перехід права власності на предмет іпотеки, оскільки у позивача право спільної сумісної власності на майно виникло одночасно з ОСОБА_4 . Таким чином, розподіл на частки нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності та є предметом іпотеки, без згоди іпотекодержателя неможливий. Банк як іпотекодержатель такої згоди не надав. Тому в частині розподілу спірного нерухомого майна позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач та його представник адвокат Костюк С.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що автомобілі має намір віддати на потреби ЗСУ, а також зауважив, що ОСОБА_6 написав розписку про отримання коштів, вона зараз зберігається у ОСОБА_3 . Спірний будинок був придбаний за 33 000 дол. США, ОСОБА_4 продала свою квартиру за 8 500 дол. США, на купівлю будинку ще був взятий кредит в розмірі 10 000 дол. США. За словами позивача, із ОСОБА_4 вони прожили разом 21 рік і за весь цей час відповідач жодного дня не працювала. Він, у свою чергу, за 21 рік ніколи не чув про оспорюваний договір дарування і тільки 26.10.2021 року вперше його побачив.

Представник позивача ще раз наголосив, що напередодні укладення удаваного правочину була продана квартира матері позивача і ці кошти були використані для придбання будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 між собою не були знайомі, що свідчить про фактичне укладання сторонами саме договору купівлі-продажу жилого будинку. Підтвердженням удаваності правочину також слугує включений у договір дарування жилого будинку пункт про штраф дарувателя. При цьому позивач не був присутній у нотаріуса під час укладання договору, а строк позовної давності пропущено з поважних причин. Додав, що кошти, отримані в кредит від АТ «Ощадбанк», використані для ремонту та переобладнання зазначеного будинку.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кондратюк О.А. в судовому засіданні пояснив, що будинок перебуває в іпотеці банку і оригінал договору дарування наразі знаходиться в банку. В частині визнання автомобілів спільною сумісною власністю подружжя та їх поділу позов визнає. Представник звертав увагу, що ОСОБА_4 уклала саме договір дарування будинку, ніякі кошти за ним не передавались, відповідних доказів немає, розписки відсутні, що спростовує доводи про удаваність правочину. Окрім цього, для укладення договору купівлі-продажу будинку потрібна згода другого із подружжя, чого зроблено не було. Про належність будинку відповідачу ОСОБА_2 позивач знав ще у 2014 році. Земельна ділянка приватизована і є особистою власністю ОСОБА_4 . Однак у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення позову, то адвокат просив застосувати строки позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила здійснити розгляд справи без її участі.

Треті особи - Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Катюха Олександр Віталійович та представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явилися, у письмових поясненнях просили проводити розгляд справи без їх участі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надав пояснення про те, що він і його батьки вирішили придбати квартиру у м. Житомирі. Була укладена угода щодо квартири АДРЕСА_2 . Склали всі документи, розрахувались в кабінеті у нотаріуса. Точно не пам`ятає, однак здається укладений договір називався договором дарування. За квартиру батько передав 6 200 дол. США нотаріусу ОСОБА_10 , який сказав тоді, що представляє інтереси власника. Наскільки свідок пам`ятає, крім нього, батька та нотаріуса більше нікого не було. ОСОБА_7 не бачив, а квартиру знайшли через маклера. ОСОБА_11 (представника ОСОБА_7 ) теж не знає (а.с. 164-165).

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача ОСОБА_2 , допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, та оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.03.2003 року між ОСОБА_6 (даруватель) та ОСОБА_4 (обдарована) був укладений договір дарування жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №2326. За умовами договору, даруватель подарував, а обдарована прийняла в дар належний дарувателю на праві приватної власності жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Дар сторони оцінюють в 47 289,00 грн. (а.с. 47).

29.09.2005 року Житомирською міською радою прийнято рішення №554 про надання громадянам безоплатно у власність та оренду земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель. Зокрема, згідно з додатком №1 до указаного рішення ОСОБА_12 була надана безоплатно у власність ділянка площею 0,0551 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилих будинків та господарських будівель (а.с. 118-119).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №893405 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0551 га по АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер ділянки :10:020:0007 (а.с. 117).

З матеріалів справи слідує, що в період перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набуто у власність автомобілі «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску, та автомобіль «Nissan Primastar», д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску (а.с. 27, 191, 192).

20.10.2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №16129005, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит позичальнику на умовах цього договору, а позичальник набув право отримати та зобов`язався належним чином використати і повернути кредит в передбачені договором строки, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених договором. Кредит на споживчі потреби наданий в розмірі 190 000 грн. на 120 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 19.10.2024 року. Згідно з п.5.1.1 договору виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про іпотечний кредит забезпечується, зокрема, іпотекою земельної ділянки площею 0,0551 з розташованим на ній житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що надається в іпотеку ОСОБА_4 (а.с. 120-125).

20.10.2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 був укладений іпотечний договір №16129005, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором передала в іпотеку, а іпотекодержатель (банк) прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки за договором є: земельна ділянка (кадастровий номер :10:020:0007), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0551 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок загальною площею 276,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується: договором дарування житлового будинку, укладеним між іпотекодавцем та ОСОБА_6 21.03.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. та зареєстрованим у реєстрі за №2326, а також державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №893405, виданим 29.09.2005 року Житомирським міським управлінням земельних ресурсів іпотекодавцю як власнику на підставі рішення 26 сесії 4 скликання від 29.09.2005 року за №554, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №26876149 від 16.09.2014 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №28312326 від 20.10.2014 року (а.с. 129-137).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.09.2021 року у справі №295/11153/21 розірвано шлюб, зареєстрований 27.10.2000 року Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №1464, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 25-26).

Як вбачається із копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 від 19.05.2022 року ОСОБА_4 змінила прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с. 138).

Щодо вимоги про визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майже аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене, а також визнання відповідачем ОСОБА_2 позову в цій частині вимог, суд дійшов висновку про визнання транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 й ОСОБА_14 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобілі «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, та «Nissan Primastar», д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску, в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску.

Щодо позовної вимоги про визнання удаваним договору дарування від 21.03.2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., поновлення строку позовної давності для визнання удаваним договору дарування та застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оспорюваний договір укладено у 2003 році, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лише у разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно зі статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що оспорюваний договір дарування жилого будинку укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами договору не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивач не надав суду доказів того, що сторони договору дарування ОСОБА_6 та ОСОБА_4 діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу жилого будинку, а не договору дарування, зокрема, не надав доказів оплатності цього договору (документ про переказ коштів, розписка тощо). Відтак суд дійшов висновку, що у позові в цій частині вимог слід відмовити по суті.

Представником відповідача адвокатом Кондратюком О.А. подано на адресу суду клопотання про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позовних вимог про визнання удаваним договору дарування від 21.03.2003 року, визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірного будинку (а.с. 144-148).

У свою чергу, ОСОБА_1 у позові заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності до вимоги про визнання удаваним договору дарування від 21.03.2003 року.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права, суд не розглядає питання спливу позовної давності як однієї з підстав для відмови в задоволенні позову.

Подібний правовий висновок щодо застосування відповідних норм права у справі про визнання правочину удаваним та поділу майна подружжя, застосування позовної давності викладено Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі №404/5851/18 (провадження № 61-17620св20) та враховується судом першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки загальною площею 0,0551 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 29 вересня 2005 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Установивши, що земельна ділянка приватизована ОСОБА_4 та є її особистою власністю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та її поділу, не підлягають задоволенню.

При вирішенні спору в цій частині, суд, керуючись вимогами ч. 4 ст. 263 ЦК України, враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18).

Розглядаючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами в частині визнаних ОСОБА_2 позовних вимог суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та стягує з відповідача в дохід держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, від сплати якого позивач звільнений у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що був вирахуваний пропорційно до вартості рухомого майна у ціні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 76-82, 89, 141, 142, 176, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску, та автомобіль «Nissan Primastar», д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобілі «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , 2012 року випуску, та «Nissan Primastar» д.н.з. НОМЕР_3 , 2010 року випуску.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Toyota Camry», д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 року випуску.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1 870,35 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач - 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач - 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_7 .

Третя особа: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Катюха Олександр Віталійович, адреса: м. Житомир, майдан Перемоги, 4/2.

Третя особа: АТ «Державний ощадний банк України», адреса: м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Г, .

Суддя