Номер провадження: 22-ц/813/7181/23
Справа № 521/4517/23
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарова М.В., Коновалова В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Сегеди О.М., у приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 19 лютого 2018 року, акту прийому-передачі від 07 травня 2021 року та довідки про виконання зобов`язання. Просила стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,3 кв.м., житловою площею 31,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яка зареєстрована на праві власності на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серії та номер 2-14-9/27, виданого 03 лютого 2016 року та акту прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданого 19 лютого 2018 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину нежитлового приміщення 21, яке розташоване по АДРЕСА_3 , загальною площею 1,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), та зареєстроване на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 від 14 січня 2015 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 23,3 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_3 від 28 грудня 2013 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 16553259), яка зареєстрована на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №2909 від 20 липня 2007 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13956 (тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 80 копійок.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що суд вважав доведеним факт того, що ОСОБА_4 , на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 належало на праві власності частина квартири АДРЕСА_2 ; частина нежитлового приміщення 21 к по АДРЕСА_3 ; частина квартири АДРЕСА_4 ; частина квартири АДРЕСА_5 .Судом встановлено, що позивачка не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, оскільки при житті померлий ОСОБА_4 не виділив свої частки у вищезазначеному нерухомому майні та не зареєстрував свої право власності в Державному реєстрі. Право на проведення державної реєстрації свого права власності на1/2 частини квартири АДРЕСА_2 ; частини нежитлового приміщення 21 к по АДРЕСА_3 ; частини квартири АДРЕСА_4 ; частини квартири АДРЕСА_5 , має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості зареєструвати його поновлене право власності в Державному реєстрі. Відсутність державної реєстрації права власності померлого ОСОБА_4 на вищевказане майно, позбавляє позивачку, як спадкоємицю можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її сина.Реєстрація права власності на майно може бути проведена за рішенням суду про визнання права власності на це майно. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Судовий збір у справі складає 13956,80 грн., який сплачений позивачкою у повному обсязі при зверненні до суду (т. 1 а.с. 1, 58). Оскільки позовні вимоги задоволенні у повному обсязі, то судовий збір підлягав стягненню з відповідачки на користь позивачки у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішення суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою та просив її задовольнити. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси по справі N0521/4517/23 від 14.06.2023 року прийняте за наслідками розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання права власності в порядку спадкування за законом» скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору. За наслідками розгляду апеляційної скарги витрати на судовий збір, пов?язані з поданням апеляційної скарги, покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали, що підставами звернення до суду Позивачем було лист - відповідь (вих. №41/02-14 Biz 27.01.2023 pory) від нотapiyca ОСОБА_5 на її заяву, в якому зазначено, що Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не визначено механізму включення до складу спадщини нерухомого майна, яке належало на праві спільної сумісної власності подружжю та частка якого не виділена, ОСОБА_1 у видачі свідоцтва було відмовлено. Поряд з цим, ОСОБА_1 роз?яснено нотаріусом право щодо питань оформлення свого права власності в даному випадку належить вирішувати в судовому порядку. Отже, іншого шляху, окрім як визнавати право власності на належну у спадщині частку за позивачем, окрім як в судовому порядку, немає. За таких обставин, ОСОБА_1 змушена була в будь-якому випадку звернутися до суду. Таке звернення було обумовлено не діями або бездіяльністю відповідача, а лише процедурними питаннями та неможливістю позасудовим шляхом набути право власності на частки в майні, яке належало її сину, хоча і титульним власником якого була його дружина. В судовому засіданні представниками відповідача неодноразово наголошувалось про те, що позов в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом за позивачем нами визнається. Сторони намагались знайти компроміс, але результатів досягнуто не було. Однак в питаннях стягнення з Відповідача сум судового збору та витрат на правову допомогу Відповідачем заперечувався повністю. Враховуючи те, що від дій Відповідача не залежала можливість чи неможливість оформлення права власності за Позивачем, тому не вірним буде покладати на Відповідача тягар оплати судового збору. Відповідач є лише співвласником майна та не є перешкодою для можливості чи неможливості оформлення частки у праві власності за законом. З тих саме підстав невірно покладати на Відповідача витрати щодо наданої правової допомоги. Обґрунтованим було б покладення на відповідача обов?язку відшкодувати понесені позивачем витрати як міру відповідальності за поведінку, яка змусила Позивача вирішувати спір у судовому порядку. Однак, від дій Відповідача не залежало можливість чи неможливість оформлення Позивачем права власності позасудовим шляхом. А тому, перекладання обов`язку оплатити за Позивача витрати за набуття нею права власності, фактично платежі, які би в обов?язковому порядку сплачувала би остання при нотаріальному оформленні права на спадщину є помилковим. Стягнення витрат в судовому процесі та перерозподіл таких витрат в разі задоволення позову мають різну правову природу за своєю суттю. А тому в кожному конкретному випадку необхідно визначати, чи наявний причино-наслідковий зв?язок між подіями та поведінкою його учасників. За такого заперечує повністю покладення на неї витрат, пов`язаних з розглядом справи, так як Позивачем не доведено того, що саме Відповідач винна в необхідності звернення ОСОБА_1 до суду. В судовому засіданні 14.06.2023 року представником Позивача підтверджено те що відповідач не перешкоджала в оформленні спадщини жодним чином та була залучена формально . Більш того, Відповідач активно намагалась врегулювати з мінімальним витратами з Позивачем створеною останньою спірної ситуації. Позивачу декілька раз було запропоновано перерозподілити частки та отримати в якості компромісу право власності на два об?єкти, що знаходяться в Малиновському районі для можливості в подальшому розпоряджатися ними в будь-який час, на відміну від отримання права власності в частині 1/3, що б не поставити в залежність і позивача і відповідача один від одного щодо подальшого розпорядження спільним майном. Однак, суд І інстанції не зважив на те, що Відповідач не порушувала права Позивача, не була перешкодою до реалізації права власності в порядку спадкування, визнавала позов. Натомість суд І інстанції весь тягар судових витрат поклала на Відповідача. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Отже, рішення Малиновського районного суду міста Одеси по справі N9521/4517/23 від 14.06.2023 року, прийняте за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про визнання права власності в порядку спадкування за законом», має бути частково скасовано в частині покладення на Відповідача судових витрат та постановлено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом в повному обсязі, однак в частині стягнення з відповідача 13956,80 грн в якості оплати судового збору відмовлено. ОСОБА_2 при зверненні до апеляційної інстанції не має можливості сплатити судовий збір виходячи з тощо, що остання не мас доходів для його оплати. Відсутність доходів та неможливість сплати підтверджується відомістю з Державного рестру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 04.07.2023 року (вих.N?1551-23-05350 від 05.07.2023 року). У відповідності до вказаного документу ОСОБА_2 в 2022 році отримала дохід у розмірі 15497,72 грн. В 2023 року доходи у ОСОБА_6 відсутні. Більш того, апелянтка останнім часом хворіє та наразі проходить лікування, що підтверджуються письмовими доказами з лікарських установ. ОСОБА_2 змушена просити суд відстрочити сплату судового збору до ухвалення рішення у справі за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Позиція позивача

Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник позивача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення , а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування відзиву зазначали, що належним способом захисту невизнаного права власності позивача на 1/3 об?єктів нерухомого майна є подання позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом до відповідача, який є власником такого майна, тобто до особи, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Також апелянт наголошував, що перекладання обов?язку оплатити за позивача витрати за набуття нею права власності є фактично платежами, які би в обов?язковому порядку сплачувала би остання при нотаріальному оформленні права власності. Спростовуючи такі доводи відповідача, звертаємо увагу суду, що якби дані об?єкти нерухомого майна були зареєстровані за померлим та відповідно спадкувались в рамках спадкової справи, кожен із спадкоємців сплачував би за видачу свідоцтва про право на спадщину на визначену нотаріусом частину та за реєстрацію її права власності. В даному випадку, хоч рішення суду, яким визнано право власності на об?єкти нерухомого майна за позивачем є правовстановлюючим документом, однак таке право підлягає державній реєстрації відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тобто за реєстрацію права власності на належну частку кожної із квартир на підставі рішення суду позивач сплачує самостійно, при чому визначення 2/3 частин за апелянтом внаслідок вищезазначених реєстраційних дій визначається та реєструється державним реєстратором автоматично. Крім того, апелянт зазначає в апеляційній скарзі, що в судовому засіданні представниками відповідача неодноразово наголошувалось про те, що позов в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом за позивачем ним визнається. Зазначали, що апелянтом було подано пояснення щодо судових витрат б/н від 28.05.2023, де останнім було зазначено: «у зв?язку з тим, що ОСОБА_2 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 , тому відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України остання може отримати повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову». Проте, в судовому засіданні, при розгляді питання про закриття підготовчого провадження, суддя Сегеда О.М. поставила питання представнику відповідача, чи визнається ними позовні вимоги в повному обсязі, однак останній позов в частині стягнення судового збору не визнав. У разі визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, позивачу з державного бюджету повернулись би 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача було б стягнуто (відшкодовано) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. А з відповідача, у такому випадку, стягнулись би лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. Так, з огляду на зазначене вбачається, що правом на визнання позову в повному обсязі на стадії підготовчого провадження відповідач не скористався. Саме зазначені дії апелянта позбавили суд стягнути судовий збір в розмірі та порядку, передбаченому ч.1 ст. 142 ЦПК України, а відповідача - можливості сплатити лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем під час подання позову. Крім того, слід зазначити, що само по собі визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат (п.38 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014). Враховуючи вищезазначене, вважали, що судом першої інстанції правильно застосовано норми процесуального права при винесенні рішення суду першої інстанції, тим самим правомірно стягнуто судовий збір з відповідача при задоволенні позову. Правом на відшкодування лише 50 відсотків судового збору внаслідок визнання позову в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, відповідач не скористався.

Щодо явки сторін.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 8238,17 грн. і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судовою колегією встановлено, що судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом не оскаржується.

В апеляційній скарзі скаржником лише оскаржується понесені судові витрати у вигляді судового збору, сплату якого за результатом розгляду покладено на відповідача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст.5 ЦПК України зазначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17.

Так, належним відповідачем є особа, яка є суб?єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача

Таку правову позицію викладено відповідно до пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №910/15792/20 .

У постановах Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 759/7632/20 від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц , від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 , від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, від 28 липня 2021 року у справі №148/2418/15 , від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/10030/18 викладено правовий висновок про те, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Враховуючи зазначене, належним способом захисту невизнаного права власності позивача на 1/3 об?єктів нерухомого майна є подання позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом до відповідача, який є власником такого майна, тобто до особи, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.

Судова колегія погоджуючись з доводами викладеними у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що перекладання обов?язку оплатити за позивача витрати за набуття нею права власності є фактично платежами, які би в обов?язковому порядку сплачувала би остання при нотаріальному оформленні права власності.

Спростовуючи доводи апелянта судова колегія звертає увагу на визнаний відповідачкою факт того, що сторони намагались знайти компроміс, але результатів досягнуто не було, та зазначає, що якби дані об?єкти нерухомого майна були зареєстровані за померлим та відповідно спадкувались в рамках спадкової справи, кожен із спадкоємців сплачував би за видачу свідоцтва про право на спадщину на визначену нотаріусом частину та за реєстрацію її права власності.

В даному випадку рішення суду, яким визнано право власності на об?єкти нерухомого майна за позивачем є правовстановлюючим документом, однак таке право підлягає державній реєстрації відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тобто за реєстрацію права власності на належну частку кожної із квартир на підставі рішення суду позивач сплачує самостійно, при чому визначення 2/3 частин за апелянтом внаслідок вищезазначених реєстраційних дій визначається та реєструється державним реєстратором автоматично. правовідносинах.

Також судова колегія звертає увагу на практику Верховного Суду в наступних справах.

Так, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі №201/7011/19 було розглянуто позовні вимоги особи до міської ради про визнання права власності особи за заповітом. Судом апеляційної інстанції рішення першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог було скасовано. Також, судом апеляційної інстанції було ухвалено додаткове рішення про стягнення з відповідача всіх судових витрат. Не погоджуючись з висновком апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, де зазначав про відсутність підстав для покладення на нього судових витрати, оскільки між сторонами відсутність спір, а міська рада не зверталась із заявою про визнання спадщини відумерлою стосовно спадкового майна у цій справі. Однак, Верховний Суд зробив висновок, що: «враховуючи, що суд апеляційної інстанції задовольнив позовні вимоги, суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову та апеляційної скарги.»

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Статтею 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Частинами 3,4 ст.200 ЦПК України зазначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Встановлено, що скаржником було подано пояснення щодо судових витрат № б/н від 28.05.2023, де останнім було зазначено: «у зв?язку з тим, що ОСОБА_7 визнала позовні вимоги ОСОБА_1 , тому відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України остання може отримати повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову». Проте, в судовому засіданні в суді першої інстанції, при розгляді питання про закриття підготовчого провадження, суддею Сегедою О.М. поставлено питання представнику відповідача, чи визнається ними позовні вимоги в повному обсязі, однак останній позов в частині стягнення судового збору не визнав.

Тобто, у разі визнання відповідачем позову на стадії підготовчого провадження, позивачу з державного бюджету повернулись би 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача було б стягнуто (відшкодовано) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору.

А з відповідача, у такому випадку, стягнулись би лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. Так, з огляду на зазначене вбачається, що правом на визнання позову в повному обсязі на стадії підготовчого провадження відповідач не скористався.

Саме зазначені дії скаржника позбавили суд можливості стягнути судовий збір в розмірі та порядку, передбаченому ч.1 ст. 142 ЦПК України, а відповідача - можливості сплатити лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем під час подання позову.

Крім того, слід зазначити, що само по собі визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат (п.38 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014).

Враховуючи вищезазначене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано норми процесуального права при винесенні рішення суду першої інстанції, тим самим правомірно стягнуто судовий збір з відповідача при задоволенні позову. Правом на відшкодування лише 50 відсотків судового збору внаслідок визнання позову в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, відповідач не скористався.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року рокузалишити без змін

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2023 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова