Справа № 204/4237/23
Провадження № 2/204/1762/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-2).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 29 грудня 2002 року по 29 вересня 2020 року вона працювала на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська». 29 вересня 2020 року вона була звільнена за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Однак, незважаючи на її звільнення, розрахунок з нею проведено не було. Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 52 616 гривень 56 копійок. Добровільно відповідач судовий наказ не виконував, у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутись до виконавчої служби для здійснення примусового виконання та за її заявою було відкрито виконавче провадження № 65589771. 04 березня 2023 року через орган виконавчої служби відповідач здійснив повний розрахунок з позивачем. Отже, загальний час затримки розрахунку при звільненні становить період з 30 вересня 2020 року по 03 березня 2023 року включно. Сума, яку відповідач вчасно не виплатив, для позивача є значною. Вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого за розрахунками позивачки за період з 30 вересня 2020 року по 03 березня 2023 року включно становить 193608 гривень 43 копійки. Однак, разом з цим, вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток у розмірі 100000 гривень. Тому, прохає суд стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2020 року по 03 березня 2023 року включно в сумі 100000 гривень.

Ухвалою суду від 28 березня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 22), копія якої надіслана учасникам справи 28 березня 2023 року за вихідним № 8574/23-вих/2/204/1762/23 від 28 березня 2023 року (а. с. 23), та отримана відповідачем 19 квітня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 40).

21 квітня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача ОСОБА_2 , на позовну заяву (а. с. 27-30), в яких вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачу стало відомо про вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, коли він отримав копію позовної заяви поштою, а саме 19 квітня 23 року. Тому вважає, що час затримки розрахунку при звільненні позивача повинен рахуватися з 20 квітня 2023 року ( наступний день пред`явлення вимоги). До 19 квітня 2023 року вимог стосовно затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2020 року по 03 березня 2023 року позивач не пред`являв. Вважає недоведеним також і сам факт затримки розрахунку при звільненні. На переконання відповідача, вимоги відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100000 гривень не відповідають нормам діючого законодавства та є безпідставними. При вирішенні спору, відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено. Позивач звернулась до суду 22 березня 2023 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (набрання чинності 19.07.2022 року). Але, слід врахувати, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, виходячи із положень ст.ст. 116, 117 КЗпП період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не може перевищувати 6 місяцям. Тому, позовні вимоги позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають дійсним розмірам та вимогам чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Відповідач не в змозі виконати свої зобов`язання перед позивачем через виникнення форс-мажорних обставин, а саме у зв`язку із виникненням в Україні подій військової агресії. Затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, а в наслідок форс-мажорних обставин. Затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Також вважає, що позивач пропустила передбачений статтею 233 КЗпП України строк на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з викладеним просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, а також розглянути справу без участі представника відповідача.

Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив позивачкою не подано.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 29 жовтня 2002 року позивач працювала у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 15-17). 29 вересня 2020 року відповідачем звільнено позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, з 29 вересня 2020 року, на підставі наказу № 1782 к від 29 вересня 2020 року (а. с. 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення позивача з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», тобто станом на 29 вересня 2020 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив позивачці нараховану їй заробітну плату.

Судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року по справі № 235/2402/21 було стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 52616 гривень 56 копійок, без утримання з цієї суми податків та зборів (а. с. 14).

Постановою старшого державного виконавця Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пахомової А.М. від 27 травня 2021 року (а. с. 4) було відкрито виконавче провадження ВП № 65589771 з примусового виконання вищевказаного судового наказу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 квітня 2021 року по справі № 235/2402/21.

04 березня 2023 року, за результатами примусового виконання вищевказаного судового наказу, грошові кошти у розмірі 52616 гривень 56 копійок надійшли на картковий рахунок позивача в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується випискою по надходженням по картці, виданою Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (а. с. 3).

При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження представниці відповідача про те, що факт затримки розрахунку при звільненні є недоведеним, суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими під час розгляду справи обставинами, відповідач як роботодавець на момент звільнення позивача мав передбачений законом обов`язок у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Після проведення 04 березня 2023 року з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, 22 березня 2023 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000,00 грн., наводячи у позовній заяві розрахунок за період починаючи з 30 вересня 2020 року по 03 березня 2023 року, оскільки розрахунок з позивачем проведений лише 04 березня 2023 року. У зв`язку з цим суд не приймає до уваги та відхиляє як безпідставні наведені у відзиві на позов посилання представниці відповідача на те, що позивачем пропущений строк на звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Слід констатувати, що дійсно, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 30 вересня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147.

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців.

У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції.

На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом 22 березня 2023 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 29 березня 2021 року включно, тобто за шість місяців.

Отже, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період з 30 вересня 2020 року по 29 березня 2021 року.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Згідно з інформацією з Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (довідка форми ОК-5) (а. с. 7-10) заробітна плата позивача на підприємстві відповідача у липні 2020 року склала 5608 гривень 99 копійок, а у серпні 2020 року 7883 гривні 80 копійок.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить: липень 2020 року 5608 гривень 99 копійок, лютий 7883 гривні 80 копійок, що разом складає (5608 гривень 99 копійок + 7883 гривні 80 копійок = 13492 гривні 79 копійок) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (23 + 20 = 43 дні) = 313 гривень 79 копійок.

Кількість робочих днів за період з 30 вересня 2020 року по 29 березня 2021 року включно складає 124 дні, а саме: вересень 2020 1 день, жовтень 2020 року 21 день, листопад 2020 року 21 день, грудень 2020 року 22 дні, січень 2021 року 19 днів, лютий 2021 року 20 днів, березень 2021 року 20 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 30 вересня 2020 року по 29 березня 2021 року включно складає 38909 гривень 96 копійок (313 гривень 79 копійок х 124 дні = 38909 гривень 96 копійок).

Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача.

Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

У зв`язку з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38909 гривень 96 копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 38909 гривень 96 копійок, 1% ціни позову становить 389 гривень 09 копійок (38909 гривень 96 копійок / 100% = 389 гривень 09 копійок), що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

З цих підстав з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38909 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот дев`ять) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна