П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м. Київ

Справа № 760/3342/20

Провадження: № 22-ц/824/8180/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ковбеля М. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності,

у с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташованої в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за ціною 470 350 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №739. Відповідачка передала їй державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03.04.2009 року як документ, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку, на підставі якого вона, ОСОБА_1 , зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в поземельній книзі. У червні 2019 року вона вирішила подарувати дану земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів було виявлено, що на земельну ділянку Васильківською-міжрайонною прокуратурою Київської області 28.02.2011 року накладено арешт, відомості про неї, ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стало відомо про те, що 29 червня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі № 362/1141/16 було визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 667974/85694 від 03.04.2009 р. на ім`я ОСОБА_2 . Отримавши копію вказаного рішення суду 15 липня 2019 року, вона, позивачка, подала апеляційну скаргу. Отже, проте, що відповідачка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку вона не знала, а тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2009 року та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 470 350 грн, а також моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не урахував ту обставину, що вона не приймала участі у розгляді справи № 362/1141/16. З адвокатом Хахулою М.О. жодних угод про надання правової допомоги у вказаній справі не укладала. Згідно висновку спеціаліста, підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги виконаний іншою особою. На момент розгляду справи судом першої інстанції вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 16.10.2015 року по 06.10.2016 року. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції і по теперішній час вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, повістки про виклик до суду направлялись за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Філіповська В. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Адвокат Даниленко Є. М. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 03 квітня 2009 року ОСОБА_2 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 4 липня 2008 року отримала державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 на право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташованої в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

16 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за 470 350 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №739.

На підставі вказаного договору 30 жовтня 2009 року ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку.

У березні 2016 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 , про визнання недійсними рішень ради та державного акта про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у цивільній справі № 362/1141/16-ц позов прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області та Іванковичівської сільської ради Київської області задоволено частково.

Визнано недійсними рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 4 липня 2008 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_5 , та № 348-21-25 від 25.03.2009 року про його затвердження; державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ № 4 від 3 квітня 2009 року, площею 0,2499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, з кадастровим номером :02:006:0091 та скасовано його державну реєстрацію.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в частині позовних вимог про визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київської області № 207-18-25 від 04 липня 2008 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення залишено без змін.

25 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року,залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила трирічний строк на звернення до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки про порушення свого права їй було відомо з 25.10.2016 року, а саме, з моменту розгляду Апеляційним судом Київської області її апеляційної скарги на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.06.2016 року у справі № 362/1141/16-ц.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE(No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Згідно зі статтею 12, частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши, що ОСОБА_1 стало відомо про існування рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року щонайменше 25.10.2016 року, тобто, при ухваленні судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на це судове рішення, а з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 звернулась у лютому 2020 році, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона, ОСОБА_1 , не приймала участі у розгляді справи № 362/1141/16 і про рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року дізналась лише у 2019 році, не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції, оскільки рішення Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року, ухвалене за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , є чинним.

ОСОБА_1 в касаційному порядку вказане рішення суду апеляційної інстанції з цих підстав або інших, в тому числі, законності чи незаконності представлення її інтересів адвокатом Хахулою М. О. під час розгляду справи № 362/1141/16, не оскаржувала.

В будь-якому випадку, законність або незаконність представництва адвокатом Хахулою М. О. інтересів ОСОБА_1 при вирішенні судами справи № 362/1141/16, якщо таке і мало місце, не є предметом розгляду даної справи, а тому посилання скаржника на висновок спеціаліста, згідно якого підпис від її імені в угоді про надання правової допомоги виконаний іншою особою, як і посилання на факт її, ОСОБА_1 , необізнаності щодо існування судової справи № 362/1141/16, є безпідставним.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції.

Інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 травня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова