Номер провадження: 22-ц/813/3517/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Наседкіна О.І.,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката Криворучко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна Олега Ігоровича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсними, витребування майна від добросовісного набувача,

встановив:

09.07.2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому просила суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстроване в реєстрі № 393;

- визнати недійсним договір дарування № 3-943, виданий 05.10.2016 року та посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В.;

- витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 125,1 кв.м.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що нею 04.06.2010 року за договором купівлі-продажу придбано 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 . У зв`язку з перебуванням за кордоном позивачка тривалий час не знаходилась в даній квартирі. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що 05.10.2016 року на її частку у вказаній квартирі зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В.

В подальшому позивачка дізналась, що дарування спірної квартири здійснив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказане свідоцтво ОСОБА_4 отримав як чоловік позивачки після смерті ОСОБА_2 . Однак до сьогодні ОСОБА_3 жива та ніколи не перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Тому, на думку позивачки, її право власності на 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 , підлягає відновленню, що є підставою для захисту в судовому порядку.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.06.2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково (т.2, а.с.195-198).

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстроване в реєстрі за №393.

Витребувано у добросовісного набувача - ОСОБА_1 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м. на користь громадянки Республіки Молдова ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 9 514, 80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 38700,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Наседкін О.І ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.06.2022 року, в частині задоволення позовних вимог про витребування від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м., ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.1-6).

Судове рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в частині розподілення між сторонами судових витрат, фактично в апеляційному порядку не оскаржується.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Криворучко В.О. просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.06.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення (т.3, а.с.27-35).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи та задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на 48/100 частин кв. АДРЕСА_1 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею 37,8 кв.м.; загальною площею - 125,1 кв.м., що належить ОСОБА_1 (далі спірна частина квартири). Крім того, за заявою позивача ОСОБА_2 витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №19/2016 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 393. Витребувано у державного нотаріуса Першої Одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В. належним чином завірені копії договору дарування серія та номер 3-943 від 05.10.2016 року, паспорту та реєстраційного номеру облікової картки платника податків дарувальника та обдаровуваного за цим договором, інші документи, щодо відчуження 48/100 спірної частини квартири. Витребувано у Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради інформацію щодо зареєстрованих осіб за адресою спірної квартири, договір дарування від 05.10.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Лебідь О.В., за яким вона стала власницею 48/100 спірної частини квартири.

Також відповідач зазначила, що договір дарування спірної частини квартири є удаваним, так як між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично був укладений договір купівлі-продажу, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2022 року по справі №522/181/20, яке набрало законної сили 11 лютого 2022 року (т.2, а.с.133-137).

Відповідач ОСОБА_1 також вважала, що об`єктивність, достовірність та повнота відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження гарантовані державою, тому реєстрація права власності за ОСОБА_4 спірної частки квартири в Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №16240138, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, є достовірним доказом підтвердження права власності, який може бути використаний у спорі з третьою особою.

Також відповідач ОСОБА_1 вважала, що задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2 призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки вона є добросовісним набувачем. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про витребування спірної частини квартири у відповідача, який є добросовісним набувачем.

При цьому відповідач посилалась на рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 17.11.2016р. у справі «Alentseva v.Russia» від 17.11.2016р. у справі «Pchelintseva and Others v.Russia» від 24.09.2019р. у справі «Kochergin v.Russia» та на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.03.2019р. по справі №521/8368/15-ц та від 26.09.2019р. по справі №2-4352/11.

В ході розгляду справи, протокольною ухвалою суду від 21 червня 2019 року на підставі заяви представника позивача ОСОБА_5 виключено з кола відповідачів ОСОБА_4 (т.1, а.с.238, 239-240).

Разом з тим, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, в особі органу опіки та піклування (т.1, а.с.241).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 січня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_6 про залучення її та її доньки ОСОБА_7 до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача.

14 червня 2022 року від представника відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування ПРА ОМР до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.

23 червня 2022 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів про судові витрати.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що на момент укладення договору дарування (купівлі-продажу) вказаної частки квартири позивач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 16.04.1988р. (т.1, а.с.13).

Із матеріалів спадкової справи №19/2016, відкритої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. (т.1, а.с.83-119) вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2016 року позивач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; на момент смерті ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.09.2013р. Відповідно до довідок № 839/1 та №840 від 18.08.2016р., виданих дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» ОСОБА_3 була прописана та проживала за адресою АДРЕСА_2 до дня смерті; заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_4 , особа якого підтверджена паспортом серії НОМЕР_4 , виданим Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 03.03.2006р.

Проте, зі змісту листа Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області №08.1-369 УДР від 22.01.2019 р. вбачається, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2016 року на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не видавалося. За вказаним номером 18.09.2015р. було видане свідоцтво про смерть (повторне) ОСОБА_9 на підставі актового запису про смерть №10765 від 07.12.2002 р. (т.1, а.с.184-185).

Також КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» своїм листом № 1103 від 16.11.2018 р. підтвердило, що поховання ОСОБА_2 на жодному з Одеських цвинтарів не здійснювалось (т.1, а.с.154).

В підтвердження того факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідчить довіреність, в якій нотаріус Республіки Молдова Гладиш Олег підтвердив, що довіреність від 28.06.2018 р. підписана ОСОБА_10 в його присутності. На вказаній довіреності стоїть штамп апостиляції, що засвідчує дійсність підпису та компетенцію нотаріуса, що підписав та видав офіційний документ (довіреність), а також засвідчує дійсність штампа або печатки, що скріплює документ (т.1, а.с.18). Вказана довіреність є дійсною на території України на підставі Гаазької Конвенції 10 січня 2002 року, яка набула чинності в Україні 22.12.2003 р.

З журналу реєстрації дільниці № 12 КП «ЖКС «Фонтанський» вбачається, що 18.08.2016 р. довідки № 839/1 та №840 про те, що ОСОБА_3 була прописана та проживала за адресою АДРЕСА_2 до дня смерті, дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський», не видавалися (т.1, а.с.171-176).

Зі змісту листа Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану № 6995/49-25 від 08.11.2018 р. вбачається, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено (т.1, а.с.153).

Відповідно до Форми №1 паспорта громадянина України, серії НОМЕР_4 , наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 був виданий ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 у зв`язку з втратою ним паспорту НОМЕР_5 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується листом Приморського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області №3280/49-17 від 18.05.2019 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №22884744 від 18.05.2019 року (т.1, а.с.179-180, 233-234).

За заявою позивача ОСОБА_2 щодо використання завідомо підроблених документів з метою заволодіння її спірної частини квартири, 13.10.2018р. в Єдиний реєстр досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження №0006973 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (т.1, а.с.206), проте, вирок, або постанова про закриття провадження у справі з тих чи інших підстав, по даному кримінальному провадженню на теперішній час відсутні.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 25 лютого 2016 року, яке підтверджує смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 12.09.2013р., яке підтверджує укладення шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , довідки № 839/1 та №840 від 18.08.2016р., видані дільницею № 12 КП «ЖКС «Фонтанський», які підтверджують, що ОСОБА_3 була прописана та проживала за адресою АДРЕСА_2 до дня смерті, паспорт серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_4 , є підробленими, з чим також погоджуються і учасники даної цивільної справи.

Більше того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 на момент відкриття приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. спадкової справи №19/2016 після смерті ОСОБА_2 , був мертвий, а тому не міг набути та не набув у встановленому законом порядку право власності на спірну частину квартири за Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 02.09.2016р., та як наслідок, не мав права відчужувати спірну частину квартири.

При цьому суд зазначив, що оскільки відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016р., за яким ОСОБА_4 отримав право власності на 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 , є одностороннім правочином.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_3 не померла, то спадкування на її майно в розумінні статті 1216 ЦК України суперечить приписам ЦК України, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року, видане нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. ОСОБА_4 , не відповідає вимогам чинності правочину.

Колегія суддів зазначає, що спірним в даному випадку є питання про те, чи підлягає витребуванню спірна частина квартири її власником, яким є позивач ОСОБА_3 у добросовісного набувача цієї частки, яким є відповідач ОСОБА_1 , представник якої обгрунтовує свою апеляційну скаргу саме тим, що суд першої інстанції не мав права витребувати у добросовісного набувача ОСОБА_1 спірну частину квартири її власником.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що за правилами статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Проте правила реалізації такого права передбачені статтею 388 ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_3 обґрунтовувала свої позовні вимоги ч.3 ст.388 ЦК України, за якою, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Проте, як було вказано вище, 10 січня 2022 року Приморський районний суд міста Одеси ухвалив рішення по справі №522/181/20, відповідно до якого договір дарування спірної частини квартири визнано удаваним правочином, що приховує насправді вчинений договір купівлі-продажу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) зазначено, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia". При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом "jura novit curia" неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що в даному спорі необхідно застосовувати ч. 1 ст. 388 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, за змістом вказаної норми права, право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, в даному випадку суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що спірна частина квартири вибула з власності ОСОБА_2 не з її волі, а на підставі підроблених документів, про існування яких позивачці нічого відомо не було.

При цьому, суд обґрунтовано зазначив, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Оскільки власник визнається добросовісним, так як, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження, то суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної частини квартири.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним посилання заявника апеляційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року по справі № 925/1351/19, на постанови Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі № 204/198/16-ц, від 13.11.2019 року по справі № 2-3872/11, від 13.11.2019 року по справі № 645/4220/16-ц, від 21.04.2022 року по справі № 752/3394/19, на Рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в аналогічних справах, оскільки в даному випадку з точки зору розумного спостерігача можуть виникати сумніви стосовно права ОСОБА_1 на придбання спірної частини квартири саме у ОСОБА_4 .

При цьому, колегія суддів зазначає, що суду не було необхідності відступати від правових позицій, вкладених у вищевказаних постановах Великої Палати Верховного Суду, постанов Верховного Суду і практики рішень ЄСПЛ, так як викладені правові позиції і правовідносини, які виникли по даній цивільній справі, різні, у тому числі щодо обгрунтованих сумнівів з точки зору розумного спостерігача стосовно права ОСОБА_1 на придбання спірної частини квартири саме у ОСОБА_4 .

Тобто, колегія суддів зазначає, що у разі, якщо б відповідач ОСОБА_1 діяла обачніше, вона без всяких труднощів могла б дізнатись про те, що позивач ОСОБА_3 шлюб з ОСОБА_4 не укладала, на час виникнення в останнього права власності на спірну частину квартири і на час прийняття ним спадщини не померла, і ОСОБА_4 не мав права на отримання у власність в порядку спадкування спірної частини квартири, а в подальшому відчужувати цю спірну частину квартири на ім`я відповідача ОСОБА_1 , укладаючи при цьому удаваний правочин, про що відповідач ОСОБА_1 була обізнана беззаперечно, вона б утрималась від придбання цієї спірної частини квартири у ОСОБА_4 .

З підстав викладеного, доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд не мав права ухвалювати судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , в частині витребування у відповідача ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, спірної частини квартири.

Тим більше є безпідставним і не має правового підґрунтя посилання заявника апеляційної скарги на те, що після набуття судовим рішенням законної сили, відповідач ОСОБА_1 , а також члени її сімёї будуть позбавлені єдиного житлового приміщення, в той час як позивач ОСОБА_3 забезпечена житлом в Республіці Молдова і спірною частиною квартири не користується.

При цьому слід зазначити, що за змістом ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, представником позивача ОСОБА_5 надано Договір про надання правової допомоги №10 від 27.06.2018р., акт виконаних робіт від 15.01.2020р. квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 27.06.2018р. про сплату ОСОБА_10 за договором № 10 грошових коштів у розмірі 13 500,00грн., квитанцію до прибуткового касового ордеру № 48 від 09.12.2019р. про сплату ОСОБА_10 участі у 9-ти судових засіданнях за договором № 10 грошових коштів у розмірі 23 760,00 грн. (т.2, а.с.52, 53).

Разом з тим, в матеріалах справи є клопотання представника ОСОБА_1 про зменшення розміру судових витрат від 28 червня 2022 року, відповідно до яких представник відповідача просив суд зменшити розмір судових витрат у разі задоволення позовних вимог, оскільки Позивачем пред`явлено вимоги до ОСОБА_1 про витребування майна від добросовісного набувача. Тобто, навіть саме по собі формулювання позивачем своїх вимог, як і решта зібраних доказів, свідчить про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної нерухомості, придбала дане нерухоме майно в особи, за якою дане майно до цього було зареєстровано державою. Тобто, жодної вини ОСОБА_1 у виникненні даного спору немає, а відтак стягнення з неї судових витрат не відповідає принципу верховенства права та завданням цивільного судочинства.

В судовому засіданні 28 червня 2022 року представник Позивача своє клопотання підтримала та просила стягнути з Відповідача судові витрати.

ОСОБА_1 заперечувала, зазначила, що є добросовісним набувачем спірного майна та у зв`язку з розглядом даної справи вже понесла витрати на професійну правову допомогу.

Представник Відповідача просив зменшити розмір судових витрат у разі задоволення позовних вимог, оскільки представником позивача неспівмірно визначено розмір судових витрат відповідно до складності справи.

Враховуючи те що, позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, поведінку відповідача ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем спірного майна та понесені відповідні судові витрати на професійну правову допомогу, дії сторін щодо досудового вирішення спору та враховуючи те, що стороною відповідача подане відповідне клопотання про зменшення судових витрат, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір судових витрат на правову допомогу адвоката позивача слід зменшити, у зв`язку з чим, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 суд обґрунтовано стягнув судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 9 514, 80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 38 700,00, що відповідає критерію співмірності понесених витрат з розглядом справи.

Крім того, 10.10.22 року до суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 адвокат Криворучко В.О. надала копію договору про надання правової допомоги № 17 від 11 серпня 2022 року з АО «КОНСАЛТИГОВА ФІРМА «ДОМІНАНТА», копію квитанції № 36 про сплату ОСОБА_10 на користь АО «КОНСАЛТИГОВА ФІРМА «ДОМІНАНТА» 29 800,00 грн. (т.3, а.с.36-39, 40).

При цьому, ні відповідач ОСОБА_1 , ні її представник адвокат Наседкін О.І. не надали суду апеляційної інстанції своїх заперечень проти заяви ОСОБА_5 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в сумі 29 800 грн., маючи на ці дії час і можливість (більше 7 місяців).

Враховуючи, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити у повному обсязі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у повному обсязі, тобто в сумі 29 800 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Наседкіна Олега Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 29 800 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.05.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра