Ухвала

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 463/6126/21

провадження № 61-6685ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа - голова Державної служби України з безпеки на транспорті Прокопчук Єгор Олександрович, про визнання протиправним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати протиправним звільнення його з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті та поновити його на роботі; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що на 02 червня 2021 року становило 8 033,6 грн.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 2012 року він працював у Державній інспекції України з безпеки на наземному транспорті, а згодом, після утворення Державної служби України з безпеки на транспорті, в зазначеній службі на різних посадах. Наказом від 30 квітня 2021 року № 550-к, підписаним тимчасово виконуючим обов`язки голови Державної служби України з безпеки на транспорті Р. Кокотайло, його було звільнено з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 05 травня 2021 року. Зазначене в наказі формулювання підстав його звільнення носить загальний характер і не дозволяє зрозуміти конкретних причин його звільнення. Зазначений наказ є протиправним та необґрунтованим, а звільнення - таким, що відбулося без будь-яких правових підстав на основі вигаданих мотивів та припущень. Фактичною причиною його звільнення були обставини, встановлені за результатами службового розслідування, проведеного Управлінням внутрішньої безпеки відповідача, оформленого у вигляді службової записки начальника Управління В. Лаврика від 26 березня 2021 року № 31645/6.2/18-21, що було проведене стосовно нього у зв`язку з виявленням відсутності одного бланка вантажного дозволу для здійснення міжнародних вантажних перевезень виду «універсальний ЕЗ» ФРН № 5301300 в пункті видачі дозволів «Львів». За результатами службового розслідування, наслідком якого стала підготовка службової записки, не було чітко й однозначно встановлено в його діях порушення трудового законодавства, однак це не стало перешкодою для застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи. Ні в посадовій інструкції, ні в Правилах внутрішнього трудового розпорядку, ні в будь-яких інших документах не визначено його обов`язку здійснювати контроль за зберіганням чи використанням бланків дозволів, оприбуткування бланків дозволів також не входило до його посадових обов`язків. Тобто його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за дії, яких він не вчиняв і вчинення яких навіть не входило до його посадових обов`язків. Крім цього, відповідач не отримав згоди профспілкової організації на його звільнення, а оскаржуваний наказ було підписано тимчасово виконуючим обов`язки голови Державної служби України з безпеки на транспорті Р. Кокотайло, який на час його звільнення не був вказаний як керівник Державної служби України з безпеки на транспорті, тому існують сумніви щодо наявності в Р. Кокотайла повноважень на прийняття рішень про звільнення працівників.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним звільнення ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 47 891,10 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 06 травня 2021 року по 02 листопада 2021 року включно, а також 908 грн судового збору. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь держави 908 грн судового збору.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 15 листопада 2021 року стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 100 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року (повний текст якої складено 03 квітня 2023 року) апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року та додаткове рішення цього суду від 15 листопада 2021 року - без змін.

02 травня 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є визнання протиправним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 47 891,10 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн).

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку Державна служба України з безпеки на транспорті мотивувала тим, що з огляду на особливості предмета та підстав позову наразі існує необхідність формування єдиної правозастосовчої практики у спірних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведені Державною службою України з безпеки на транспорті обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявником не наведено прикладів неоднакового застосування касаційним судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, ціну позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті: про поновлення строку на касаційне оскарження; про зупинення дії/виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року; про розгляд касаційної скарги за участю його представника.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 02 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа - голова Державної служби України з безпеки на транспорті Прокопчук Єгор Олександрович, про визнання протиправним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко