Провадження №2/523/745/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання: Ахламової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 523/10800/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа ,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійовича, яким просить:

-поновити строк позовної давності для подання даної позовної заяви, який пропущений з поважних причин;

-визнати таким що не підлягає виконанню виконавчий напис № 19138 від 12.09.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в сумі 127699,87 доларів США за договором кредиту №2007/13-2.06/623 від 05.10.2007 року, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ;

-стягнути з АТ «Альфа-Банк» на його користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи у загальній сумі 1992 грн. 40 коп.

В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 зазначає, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. посвідчив виконавчий напис № 19138 від 12.09.2017 р. про стягнення заборгованості з позивача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 127699,87 доларів США за договором кредиту № 2007/13-2.06/623 від 05.10.2007 року, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 . Виконавчий напис стягувачем звернуто до виконання, головним державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Фішер В.В. відкрито виконавче провадження № 61989392, що підтверджується постановою про відкриття ВП від 08.05.2020.На підставі ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 26.03.2020 по справі № 420/2263/20, залишеною в силі в результаті касаційного розгляду за постановою Верховного Суду від 29.12.2020 замінено стягувача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк» у виконавчому написі № 19138 від 12.09.2017 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. 16.09.2020 року в процесі розгляду вищезазначеної справи № 420/2263/20 та отримання ідентифікатора для доступу до інформації про виконавче провадження № 61989392 від Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одеси Південного МРУ Міністерства юстиції (м.Одеса), позивачу стало відомо що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. посвідчив виконавчий напис № 19138. 27.10.2021 року виконавче провадження № 61989392 завершено та виконавчий документ повернуто стягувачу, що підтверджується постановою Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 27.10.2021. За заявою позивача ОСОБА_1 від 09.06.2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. відмовив у наданні завірених копій виконавчого напису. Після того, ОСОБА_1 звернувся із заявою від 07.09.2020 до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі, отримав відповідь щодо правонаступництва АТ «Альфа-Банк», і отримав ідентифікатор для доступу до інформації про виконавче провадження № 61989392. В Автоматизованій системі виконавчого провадження позивач ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами виконавчого провадження, в тому числі із виконавчим написом, надрукованим на останньому аркуші додатку № 1 до договору кредиту № 2007/13-2.06/623 від 05.10.2007, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (додається). За таких поважних причин, позивач пропустив строк позовної давності для подання даної позовної заяви.Щодо самого виконавчого напису, позивач зазначає, що спірний виконавчий напис являється незаконним, його було вчинено з порушенням норм діючого законодавства, а саме: 1) стягувач не надав приватному нотаріусу доказів, що підтверджують кредитну заборгованість за кредитним договором, нібито укладеним із боржником; 2) автомобіль AUDI А5 позивачем не придбавався на кредитні кошти, так само як і не укладався між ТОВ «Надія» та ОСОБА_1 договір № 2006135 від 02.10.2007 року на його придбання; 3) кредитні кошти позивачем не отримувались, кредитний договір є неукладеним; 4) заборгованість не являється безспірною, тому як 10.07.2013 року відповідачем було пред`явлено до позивача (позичальника) позов про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, змінено строк дії кредитного договору, внаслідок чого відповідач не мав права нараховувати передбачені даним договором проценти після цього часу, та у зв`язку із залишенням позовної заяви без розгляду на підставі ухвали Суворовського районного суду м.Одеса від 13.06.2014 року по справі № 523/10664/13-ц. З огляду на те, що ОСОБА_1 у цій же справі почав оспорювати у судовому порядку факт отримання кредиту, ПАТ «Укрсоцбанк» перестав пред`являти вимоги до сплати кредитної заборгованості, підтримувати позовні вимоги, тому позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 584529,94 грн. залишено без розгляду, а строки позовної давності пропущені, про що свідчить ухвала Суворовського районного суду м.Одеса від 13.06.2014 року по справі № 523/10664/13-ц; 5) виконавчий напис вчинено поза межами строку визначеного ст.88 Закону України «Про нотаріат»; 6) виконавчий напис вчинено з порушенням порядку повідомлення боржника про усунення порушення. За викладених обставин, позивач зазначає, що нотаріус повинен був відмовити у здійсненні нотаріальної дії, а тому вчинений виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

21.12.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача АТ «Альфа Банк» Стеценко Максима Володимировича, згідно якого відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обгрунтування відзиву зазначив наступне: позивачем протягом 2007-2009 років систематично вносились платежі на користь АКБ СР «Укрсоцбанк». Такі платежі вказують на свідоме виконання Позивачем умов кредитного договору № 2007/13-2.06/623 протягом 2007-2009 років. Заяви Позивача про те, що ним не укладався кредитний договір № 2007/13-2.06/623 та ним не придбавався за кредитні кошти вищезазначений транспортний засіб, свідчить про недобросовісну поведінку позивача як учасника цивільних правовідносин та спробу ухилитись від виконання договірних зобов`язань. Твердження позивача про відсутність правових передумов для вчинення виконавчого напису нотаріуса є хибним, тому як станом на день вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 не була належним чином виконана та розділ Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яким регламентується вчинення виконавчих написів нотаріусів на кредитних договорах, які не були нотаріально посвідчені, не був належним чином скасований. На підтвердження даної обставини представник відповідача зазначає, що на офіційному веб-сайті Верховної Ради України «Законодавство України» при відкритті Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» безпосередньо в самому Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (надалі - Перелік) відображається розділ Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, який мав втратити чинність та відповідно бути видалений з офіційного тексту такого Переліку. Проте, будь-які записи про те, що даний розділ втратив чинність відсутні. Для прикладу зазначив, що по тексту Переліку міститься напис наступного змісту:«Розділ "Стягнення з фізичних осіб податкової заборгованості" втратив чинність на підставі Постанови КМ № 1602 від 29.11.2001». Наявність даного запису є підтвердженням того, що у разі, якщо Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 була б належним чином виконана, то по тексту Переліку замість розділу Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин містився б запис про те, що такий розділ було визнано нечинним. Проте, такий запис відсутній. А отже, Постанова Київського апеляційно адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14 належним чином не виконана, тому на день вчинення виконавчого напису нотаріуса зазначений розділ був чинним, та відповідно кредитори у кредитних відносинах мали право вчиняти виконавчі написи нотаріусів на кредитних договорах, які не були нотаріально засвідчені.

27.01.2023 року від представника позивача адвоката Проніної О.О. надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначила, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору, оскільки не підтверджено первинними бухгалтерськими документами (квитанцією про видачу готівки або перерахування продавцю вартості легкового автомобілю, сплату обов`язкових платежів (НДС, ПДФО, військового збору), підписання ОСОБА_1 акту прийому-передачі автомобілю, а також і самого факту реєстрації транспортного засобу за позивачем. Той факт, що позивач систематично сплачував кредитні платежі не підтверджено жодним письмовим доказом та не відповідає дійсним обставинам справи. ОСОБА_1 не знав про існування кредитного договору до тих пір, поки ПАТ "Укрсоцбанк" не звернувся із позовом про стягнення кредитної заборгованості, що був після призначення судової почеркознавчої експертизи залишений без розгляду ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 13.06.2014 року по справі № 523/10664/13- ц. Тому, довідка АТ "Альфа-Банк" станом на 23.11.2022, що додається до відзиву, лише відображає сплату 21255,85 доларів США за кредитним договором, що не укладався та не виконувався ОСОБА_1 . З цього документу взагалі не можна встановити за яким розрахунковим рахунком відбувався рух коштів, на чиє ім`я він відкритий, та якою юридичною або фізичною особою здійснювалось внесення іноземної валюти на погашення кредиту та відсотків. Відповідач не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень, зокрема доказів отримання кредиту та доказів часткового виконання зобов`язання по кредиту, а належними та допустимими доказами є належним чином оформлені виписки про стан рахунків позичальника, даних балансу, меморіальні ордери, квитанції та інші первинні бухгалтерські документи.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою суду від 12.09.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 12.09.2022р. витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення виконавчого напису № 19138 від 12.09.2017р, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 127 699,87 дол. США.

Ухвалою суду від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протягом розгляду справи, судові засідання по справі відкладались, у зв`язку із наступним: на підстав заяв сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із неможливістю забезпечення участі представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції; у зв`язку із відсутністю доказів належного повідомлення відповідача, третьої особи яка не заявляє самостійни вимог щодо предмета спору - про дату, час та місце розгляду справи.

ІІІ. Позиції сторін.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, його представник адвокат Проніна О.О. надала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Також, надала суду докази направлення на адресу відповідача та третьої особи судової повістки, в підтвердження їх належного повідомлення.

Відповідач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, як шляхом направлення судової повістки поштою за адресою реєстрації місцезнаходження, так і шляхом направлення судової повістки на його офіційну електронну адресу, причин неявки не повідомив. У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 просив розглянути розглянути справу за його відсутності, у випадку його не явки.

Третя особа, яка не заявляє самостійни вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, причин неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суда матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його наледним чином повідомлено про дату, час ті місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи, що від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її та позивача відсутності, а відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явились до судового засідання будучи належним чином повідомленими, відповідач надав відзив на позов, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та третьої особи, на підставі наявних у суда матеріалів.

Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом, норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі, за наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис № 19138 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», в сумі 127 699,87 доларів США за договором кредиту № 2007/13-2.06/623 від 05.10.2007 року, укладеним між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

З вказаного виконавчого напису вбачається, що він вчинений на підставі:

- кредитного договору № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року, укладеного позивачем із публічним акціонерним товариством «УКРСОЦБАНК».

- ст.ст. 87 - 91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 березня 2020 року у справі № 420/2263/20 замінено стягувача АТ «УКРСОЦБАНК» у виконавчому написі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. № 19138 від 1.09.2017 р про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року його правонаступником АТ «АЛЬФА- БАНК».

Постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), Фішер В.В. від 08 травня 2020 року, на підставі вищевказаного виконавчого напису, відкрито виконавче провадження № 6198392.

Постановою заступника начальника Відділу Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) Фішер В.В. від 27.10.2021 року, повернуто виконавчий документ - виконавчий напис №19138, виданий 12.09.2017 року Приватним нотаріусу Київського міського нотаріального округу про стягнення коштів з ОСОБА_1 у розмірі 127699,87 доларів США стягувачу, без подальшого примусового виконання. Підставою повернення став п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку із тим що прийнятими державним виконавцем заходами не вдалося виявити належне боржнику майно, на яке можливо звернути стягнення для сплати боргу.

Листом від 19.06.2020 року вих №374/01-16 приватний нотаріус Чуловський В.А. повідомив ОСОБА_1 , що не має можливості надати йому копії матеріалів, на підставі яких вчинявся виконавчицй напис за №19138 від 12.09.2017 року, оскільки нотаріальна дія по вчиненню виконавчого напису здійснювалась на підставі відповідної заяви АТ «УКРСОЦБАНК».

Згідно Договору кредиту №2007/13-2.06/623 від 05.10.2007 року, сторонами за яким визначено Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 , кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 69300 доларів США, зі сплатою 12,05 процентів річних. Кінцевий термін повернення заборгованості 04 жовтня 2014 року.

Згідно п. 1.2 Договору кредиту, кредит надається позичальнику на наступні цілі: для оплати автомобіля марки AUDI А5 Coupe, 2007 рроку випуску, згідно з Договором №2006135 від 02.10.2007 року, укладеним між ТОВ «Надія» та ОСОБА_1 .

Згідно п. 1.3 Договору кредиту, в якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає:

-п. 1.3.1 - в день укладення цього договору з позичальником договір застави майнових прав, за умовами якого позичальник передає кредитору в заставу майнові права на отримання у власність трансопртного засобу, визначеного п. 1.2 цього Договору, заставною вартістю 507 983, 74 грн;

-п. 1.3.2 в день укладення цього договору трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливи штрафних санкцій між АКБ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ТОВ «Надія»;

Згідно п. 2.2 Договору кредиту, моментом надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті в сумі кредиту, згідно даного договору.

Ухвалою Суворовського районного суду м. одеси від 13 червня 2014 року по справі № 523/10664/13-ц залишено без розгляду позовну заяву акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одесбкої обласної дирекції АТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Надія» про визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду.

Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нормою ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому, стаття 50 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчого напису) передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за поданими стягувачем документами, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис, як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

У цьому випадку, позивач ОСОБА_1 стверджує, що: заборгованість за кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року не являється безспірною; документи, які надані ПАТ «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» для вчинення виконавчого напису, а саме договір № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року не посвідчений нотаріально; виконавчий напис вчинено з порушенням порядку повідомлення боржника про усунення порушення; за виконавчим написом неправомірно стягнуто проценти, нарахування яких суперечить вимогам чинного законодавтсва. За викладених обставин, позивач зазначає, що нотаріус повинен був відмовити у здійсненні нотаріальної дії, а тому вчинений виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд зазначає, що відповідач АТ «Альфа-Банк» хоч і надав суду відзив на позовну заяву, але не надав суду належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76-81 ЦПК України, які би спростували вищевикладені доводи позивача щодо відсутності безспірності заборгованості, дотримання нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, повідомлення банком боржника про вчинення виконавчого напису, за 30 днів до його вчинення.

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. не виконав ухвалу суду про витребування доказів від 12.09.2022 року, так і не надав суду копії матеріалів нотаріального провадження, за якими було вчинено оспорюваний виконавчий напис.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Даний висновок викладений у постанові ВП ВС від 27.03.2019 року з розгляду справи №137/1666/16-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість не вважається безспірною.

В свою чергу, при вчиненні виконавчого напису, нотаріусу доцільно також запитувати пояснення боржника щодо безспірності заборгованості. Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2021 року по справі №758/14854/20, яка підлягає застосуванню по даній справі

Так, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі №554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу.

Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

З наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису позивач мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі.

В матеріалах справи відсутні документи на підтвердження як направлення, так і отримання боржником ОСОБА_1 повідомлень ПАТ «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», вимог із визначеними сумами заборгованості, розрахунків заборгованості та виписок, не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису. Нотаріус також не направлял повідомлень боржнику.

У свою чергу, спростовує безспірність заборгованості боржника також той факт, що з виконавчого напису № 19138 не вбачається інформація, коли настав строк платежу за Кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року, матеріали справи не містять інформації, яким чином розрахована заборгованість, як були враховані та розподілені платежі з погашення заборгованості, здійснені позивачем, коли був останній платіж, а також коли у відповідача виникло право вимоги.

При цьому, Довідка про перераховані позивачем суми за договором кредиту № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року, станом на 23.11.2022 року, надана представником відповідача разом із відзивом на позов, не є належним доказом безспірності заборгованості за Кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року.

Також, суд зазначає що заслуговують на увагу доводи представника позивача про те, що відсутність безспірності заборгованості стягнутої за оспорюваним виконавчим написом також підтверджується неправомірним стягненням процентів, нарахованих після спливу строку кредитування.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/22, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Матеріалами справи підтверджено, що кінцевий термін повернення заборгованості за Кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року визначений строком 04.10.2014 року (пункт 1.1.1 Договору кредиту). Як вбачається із оспорюваного виконавчого напису, заборгованість позивачу нарахована за період з 01.12.2015 по 12.09.2017 року, тобто за період після спливу визначеного договором строку кредитування.

Тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Також суд вважає за необхідним зазначити, що підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)"; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: "11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу", п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: "Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.". Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Установлені судами обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 12.09.2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14.

Відповідно до пункта 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису): "Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно", для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання".

У відзиві на позов представник відповідача визнав, що оспорюваний виконавчий напис вчинений на підставі кредитного договору 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року, нотаріально не посвідченого, разом із тим він посилається на невиконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року,належним чином, що підтверджує витягом з Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Суд виходить із того, що відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ч.2 ст. 14 КАС України , постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.5 ст. 254 КАС України, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення.

Згідно ч.1 ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

З огляду на викладені приписи законодавства, враховуючи набрання постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 законної сили, на день вчинення оскаржуваного виконавчого напису, суд критично відноситься до наведених доводів представника відповідача АТ «Альфа-Банк», вважає що вони не можуть бути підставою для висновку про відповідність оспорюваного виконавчого напису вимогам закону, та правомірність вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору нотаріально не посвідченого.

До такого висновку суд дійшов із урахуванням правових висновків, викладених у постанові КЦС ВС від 21.10.2020 року, в рамках розгляду справи № 172/1652/18, постанові ВП Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17, які суд вважає за необхідне застосувати в рамках розгляду даної справи, на підставі ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, оскільки: доводи позивача знайшли своє підтвердження, так як на час вчинення спірного виконавчого напису був відсутній факт безспірності суми заборгованості за кредитним договором; вимогу про усунення порушень виконання зобов`язань позивачу не надсилали ні відповідач, ні нотаріус, доказів іншого матеріали справи не містять; кредитний договір № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 року, який був наданий приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально.

При цьому, суд вважає недоцільним вирішення питання про поновлення позивачу строку позовної давності для подання даної позовної заяви.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд зазначає, що відповідач АТ "Альфа Банк" не робив заяв про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. Тому, суд не вирішує це питання.

З урахуванням викладеного, враховуючи що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в спростування доводів позивача, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

V. Судові витрати.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

З розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справ в суді, поданим представником позивача адвокатом Проніної О.О., вбачається, що позивач за подачу позовної заяви сплатив 992,40 грн., що підтверджується квитанцією яка міститься в матеріалах справи.

Крім вищезазначених сум в розрахунку, представник позивача адвокат Проніна О.О. також зазначила суму адвокатських послуг, яку вона просить стягнути з відповідача на користь позивача, у розмірі 1000,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За правилами частини 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, суду надано: 1) Договір № 90 від 26.08.2022 року про надання правової допомоги; 2) Звіт про надану адвокатом Проніною О.О. правову допомогу від 05.09.2022 року; 3) рахунок - фактура № 1 від 25 серпня 2022 року; 4) квитанція АТ «Універсал банк» від 03.09.2022 року про сплату гонорару згідно Договору № 90 на суму 1000 грн.

Згідно умов Договору про надання правової допомоги №90 від 26.08.2022 року, вартість 1 години роботи Адвоката за договором становить 10000 грн., та є фіксованою.

Згідно Звіту про надання правової допомоги від 05.09.2022 року, адвокатом Проніною О.О. надано ОСОБА_1 наступні послуги: 1)проведено консультацію 26.09.2022 року (1го.30хв); 2) підгорування позовної заяви (7 год.); 3) підготовлення заяви про витребування доказів (45 хв).

На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, суду позивачем надано квитанцію АТ «Універсал Банк» від 03.09.2022 року про сплату гонорару згідно Договору № 90 на суму 1000, 00 грн.

Враховуючи вищезазначене, у зв`язку із тим що позивач ОСОБА_1 вимушено уклав договір про надання правової (правничої) допомоги, з метою захисту своїх прав, та ним заявлено у позові про стягнення лише 1 000 грн, суд дійшов висновків про задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в межах розміру заявленого у позові, та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1000 гривень.

Керуючись статтями 12, 13, 258-259, 264-265, 274-275, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 19138 від 12.09.2017 року, що вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійовича про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 2007/13-2.06/923 від 05 жовтня 2007 р., в загальному розмірі 127699,87 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн.

Позивач (стягувач): ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач (боржник): Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (, місцезнаходження: 03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 05.05.2023р.

Суддя: К.О. Далеко