ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Власюк Катерини Петрівни, представника ОСОБА_1 ,

на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 березня 2021 року про забезпечення зустрічного позову (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначені)

та на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 10:23:04 год до 10:25:20 год, дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору надання утримання одному із подружжя, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та суми судових витрат,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова Ольга Володимирівна

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному з подружжя,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Іванова Ольга Володимирівна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання утримання одному із подружжя, після збільшення позовних вимог, просив:

визнати договір про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №113 недійсним;

застосувати наслідки недійсності правочину до договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року;

стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти, отримані за недійсним договором, у розмірі 2 686 087 грн, що еквівалентно 95 000 доларів США;

стягнути з відповідачки понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 02.08.1990 року по 11.05.2018 сторони перебували у шлюбі. Після розірвання шлюбу між ними укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя від 31 січня 2019 року.

У той же день між ними укладений договір про надання утримання одному із подружжя відповідно до ч.4 ст.76 Сімейного кодексу України.

Позивач стверджує, що цей договір укладений із порушенням законодавства України, оскільки відповідачка не набула права на утримання відповідно до обставин, зазначених у пункті третьому договору, адже у період шлюбу з позивачем вона здобула освіту у Житлово-комунальному фаховому коледжі ХНУМГ ім. О.М. Бекетова, отримавши диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю «Зелене будівництво і садово-паркове господарство». Окрім того, відповідачка перебувала в трудових відносинах з ТОВ «НАРГУС» (код 22628517) в період з 01 квітня 1997 року по 20 травня 2009 року та працювала на посаді маркетолога - представника з реклами та отримувала відповідну заробітну плату.

Положення пункту 12 договору про пожиттєве право на утримання відповідачки суперечать імперативній нормі абз.2 ч.4 ст.76 СК України щодо обмеження строку дії такого права трьома роками.

Положення пункту 14 договору про право відповідачки на одностороннє припинення права на утримання за договором та отримання відступного у розмірі 400 000 доларів США суперечать імперативним положенням ст. 89 СК України.

Починаючи з лютого 2019 року по вересень 2020 року, позивач щомісячно сплачував кошти на виконання умов договору, всього сплачено грошові кошти у сумі, еквівалентній 95 000 доларів США.

Однак ці кошти мають бути стягнуті із відповідачки відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за вказаним договором, яка складається з одноразової грошової виплати еквівалентної 400 000 доларів США, що станом на 26 листопада 2020 року згідно курсу НБУ складає 11 352 000 (одинадцять мільйонів триста п`ятдесят дві тисячі) гривень і аліментів, починаючи з жовтня 2020 року до винесення судом рішення у справі.

В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що ОСОБА_2 всупереч умовам укладеного договору із жовтня 2020 року припинив сплату аліментів на її користь, вона має право скористатися умовами пункту 14 договору щодо припинення його дії з виплатою відступних.

23 вересня 2020 року вона направила на адресу ОСОБА_2 в порядку п.14 спірного договору заяву-звернення, засвідчену нотаріально, однак в порушення умов договору та норм цивільного законодавства ОСОБА_2 відповіді так і не надав, і аліменти відповідачці за первісним позовом припинив сплачувати. Натомість, 29 вересня 2020 року подав до суду позов про визнання недійсним спірного договору.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року заяву адвоката Власюк К.П., представника ОСОБА_1 , про забезпечення зустрічного позову задоволено частково.

Накладено заборону на відчуження майна, а саме:

- земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::00:000:0093);

-земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::00:000:0094);

-житлового будинку літ «А» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101);

- земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер::07:025:0014).

В іншій частині заяви адвоката Власюк К.П., представника ОСОБА_1 , про забезпечення позову відмовлено.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано договір про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №113, недійсним.

Застосовано наслідки недійсності правочину до договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Івановою О.В., та зареєстровано з реєстрі за №113.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, отримані за вказаним договором у розмірі 2 686 087, 00 гривень, що еквівалентно 95 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 190 гривен 80 копійок.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2021 року виправлено описку у вступних частинах ухвали Московського районного суду м. Харкова від 03.03.2021 року та рішенні Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору надання утримання одному із подружжя, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення суми та суми судових витрат та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному із подружжя.

Вказано у вступних частинах ухвали Московського районного суду м.Харкова від 03.03.2021 року та рішенні Московського районного суду м.Харкова від 06 вересня 2021 року приватного нотаріуса ХМНО Іванову Ольгу Володимирівну 3-ю особою за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному із подружжя.

В апеляційних скаргах на ухвалу суду від 03.03.2021 та рішення суду від 06.09.2021, адвокат Власюк К.П., представник ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, а також скасувати ухвалу про забезпечення зустрічного позову частково в частині відмови в забезпеченні зустрічного позову, постановити нове рішення в цій частині про задоволення заяви в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на ухвалу суду від 03.03.2021 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що, відмовляючи в частині заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Ухвала не відповідає вимогам закону, прийнята без з`ясування обставин справи, є необґрунтованою та невмотивованою, а відтак підлягає скасуванню.

Зокрема вказувала, що суд першої інстанції не здійснив належним чином оцінку обґрунтованості доводів відповідача, не дослідив надані відповідачем докази, що призвело лише до часткового задоволення заяви про забезпечення зустрічного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги на рішення суду від 06.09.2021 зазначено, що суд першої інстанції, приймаючи до розгляду заяву позивача за первісним позовом про збільшення вимог, порушив приписи ч.5 ст.49 ЦПК України, адже матеріали справи не містять підтверджень направлення копії такої заяви відповідачу за первісним позовом.

Суд проігнорував те, що у заяві про збільшення позовних вимог заявлена нова вимога про стягнення коштів внаслідок недійсності правочину, що є порушенням вимог ч.3 ст.49 ЦПК України.

Суд першої інстанції при винесенні рішення помилково послався на норми СК України, оскільки останній регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям і з комплексного тлумачення вказаних положень вбачається, що цей Кодекс регулює відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами, однак після розірвання шлюбу, сторони не є сім`єю, а отже не позбавлені права врегулювати свої відносини у відповідності до положень цивільного законодавства України.

Суд також залишив поза увагою що сторони уклали договір лише після спливу 9 місяців після розірвання шлюбу і встановили розмір аліментів за взаємною згодою сторін.

Щодо посилання суду на наявність у відповідача диплому та працевлаштування її у ТОВ «НАРГУС» то звертається увага, що відповідач не відвідувала підприємство жодного дня і навіть не писала власноруч заяву про прийняття її на роботу, не отримувала відповідно заробітну плату, а оскільки керівником підприємства є ОСОБА_2 , то він сам все зробив без її відома.

Зазначала, що суд дійшов помилкового висновку, що пожиттєве утримання відповідача порушує права позивача, а тому є підставою для визнання договору недійсним згідно ст.ст. 203,215 ЦК України, оскільки колишнє подружжя уклало договір, який не суперечить нормам законодавства, сторонами дотримано вимоги ст. 638 ЦК України, в договорі визначено всі істотні умови, про що сторони засвідчили в п.17 договору та зазначено, що договір підписано у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено і їх дієздатність перевірено.

Вказувала, що є очевидним, що дії позивача, який 31.01.2019 уклав договір та виконував його протягом 20 місяців, а потім пред`явив позов про визнання договору недійсним, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною поведінкою. Сторони уклали договір після досягнення колишнім подружжям усіх істотних умов, що підтверджується їх підписами та заявам/ свідченнями в п.17 договору, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним.

Суд помилково послався на п.4 гл.5 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом МУЮ № 296/5 від 22 лютого 2012 року, оскільки це стосується договору укладеному між подружжям, а не колишнім подружжям. І навіть в цьому випадку, подружжя (а не колишнє подружжя) має право визначити умови надання утримання, розмір такого утримання та строки, протягом якого один із подружжя надає утримання.

Наголошувала, що вимоги про перевірку нотаріусом факта непрацездатності або того, що один із подружжя має недостатній прожитковий мінімум, стосується лише договору, який укладається між чоловіком та дружиною, тобто подружжям, а не між тими особами, які станом на дату укладання договору не пов`язані шлюбними відносинами.

Зазначала, що суд прийшов до помилкового висновку, про те, що імперативні норми СК України не передбачають утримання в іншому порядку, ніж передбачено в ч.4 ст.76 СК України та неможливості укладення договору з умовами сплати аліментів пожиттєво, та що договір укладений з порушенням вимог СК України, адже сторони уклали договір керуючись нормами ЦК України через дев`ять місяців після розірвання шлюбу і його укладення не ставиться в пряму залежність від моменту розлучення.

Зауважувала, що суд прийшов до помилкового висновку, що положення п.14 договору суперечить ст.89 СК України, адже на відміну від п.13 договору, який передбачає право сторін в майбутньому укласти саме договір про припинення права на утримання, п.14 договору визначає порядок припинення зобов`язань позивача за сплати аліментів і припинення укладеного договору, а не укладення ще одного договору про припинення права на утримання.

Щодо вимог зустрічного позову в задоволенні яких відмовлено судом першої інстанції зазначала, що є помилковим висновок суду першої інстанції, що задоволення первісного позову виключає задоволення зустрічного позову, оскільки станом на 26.11.2020 позивач вже мав перед відповідачем борг загальним розміром 11 635 800 грн., має заборгованість за сплати аліментів у розмірі 1 792 688 грн та заборгованість зі сплати одноразової грошової виплати у розмірі 10 539 600 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 року апеляційну скаргу на хвалу Московського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

У лютому 2022 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу на ухвалу суду про забезпечення зустрічного позову, у якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Зокрема вказував, що посилання скаржниці на наявність загрози ускладнення чи неможливості виконання судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову є надуманим припущенням, яке не підтверджене жодними доказами. Посилання на «злісне» та «умисне» невиконання договору не свідчить про те, що ОСОБА_2 не буде виконувати судове рішення або про те, що він вчиняє дії, направлені на ускладнення фактичного виконання рішення суду.

Звертав увагу, що не оскаржував ухвалу суду в частині накладення заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки не має наміру розпоряджатись цим нерухомим майном.

Також звертав увагу, що загальна сума вартості майна, яке пропонується арештувати, перевищує ціну зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду адвокат Каба Д.В., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін.

У відзиві наведені фактичні обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, та стверджується, що судом правильно застосовані норми матеріального права, так як у самому оспорюваному договорі зроблено посилання на ст.76 СК України, процитований зміст частини четвертої цієї норми.

Наголошується, що суд першої інстанції дав належну оцінку поданим доказам щодо отримання ОСОБА_1 освіти та її роботи з 1994 по 2009 рік.

Стверджується, що усі доводи апеляційної скарги про упередженість суду, порушення судом вимог процесуального закону спростовуються матеріалами справи.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги на рішення суду по суті спору та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове по суті заявлених вимог.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 1990 року, який рішенням Московського районного суду м.Харкова від 11 травня 2018 року (справа 643/10399/17) розірвано (т.1 а.с.166-167).

31 січня 2019 року між сторонами укладено договір про поділ майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №114, відповідно до якого,

в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить:

- транспортний засіб (автомобіль) марки «Land Rover», модель «Range», тип «Легковий універсал-В», колір «Чорний», рік випуску «2009», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , набутий на ім?я ОСОБА_2 (належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР № ГУМВСУ Харків 05.02.2010 року);

- земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:0093, право власності на земельну ділянку серії ЯМ №841774 від 20.07.2012р., виданого Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області;

- земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:0094, право власності на земельну ділянку серії ЯМ №841775 від 20.07.2012 року, виданого Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області,

в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить:

- квартира АДРЕСА_2 , що набута на ім?я ОСОБА_1 (належить на підставі договору купівлі - продажу, зареєстровано Харківською товарною біржею від 16 листопада 1994 року за р № Н3-907; право власності зареєстровано в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 17 листопада 1994 року за р. № II-5-13521);

- валютні цінності - грошові кошти у іноземній валюті у сумі 300 000 (триста тисяч) доларів США.( т.1 а.с.16-19)

В цей же день 31 січня 2019 року між сторонами, як «Колишнім подружжям» укладено договір про надання утримання одному із подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івановою О.В, та зареєстровано в реєстрі за №113.

Пунктом 1 договору сторони встановили обов`язок сплати аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 в порядку, в строки і на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно п.3 договору ОСОБА_1 у зв`язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства та піклуванням про членів сім`ї не мала можливості працювати та зайняти відповідну посаду, а тому відповідно до ч.4 ст.76 СК України має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу навіть за умови, що є працездатною.

Згідно п.4 договору ОСОБА_1 заявляє, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно п.5 договору ОСОБА_2 заявляє, що може надавати матеріальну допомогу, встановлену цим договором, і зобов`язується виконувати покладені на нього обов`язки належним чином та сплачувати аліменти у розмірі і в строки, встановлені цим договором.

Пунктом 7 договору встановлено, що, починаючи з 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 зобов`язується щомісяця сплачувати ОСОБА_1 аліменти у грошовій формі у сумі 138 777,63 гривень (сто тридцять вісім тисяч сімсот сімдесят сім гривень 63 копійки), що за курсом Національного банку гривні України до долара США станом на дату підписання цього Договору (27,755525 грн. за 1 долар США) еквівалентно 5 000 (п`ять тисяч) доларів США 00 центів. Кошти сплачуються ОСОБА_2 не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа кожного поточного місяця за поточний місяць.

У випадку зміни курсу НБУ гривні України до долара США на дату чергового платежу за договором, сума у гривні, що підлягає сплаті ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , визначається шляхом множення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті на офіційний курс НБУ гривні України до валюти еквіваленту, який буде встановлений на момент сплати. Інформацію про офіційний курс гривні до долара США на день сплати сторони отримують з ресурсу у мережі інтернет офіційного веб-сайту Національного банку України, а у випадку неможливості з іншого загальнодоступного офіційного джерела НБУ.

Відповідно до п.11 спірного договору він набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Пунктом 12 договору встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.

Згідно п.13 договору, сторони залишають за собою право укласти у майбутньому договір про припинення права на утримання взамін набуття права власності на житловий будинок, квартиру чи інше нерухоме майно або одержання одноразової грошової виплати у розмірі 11 102 210 грн, що за курсом НБУ гривні до долара США станом на дату підписання цього договору 27,755525 грн за 1 долар США еквівалентно 400 000 доларів США 00 центів.

Відповідно п.14 договору ОСОБА_1 може письмово звернутись до ОСОБА_2 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі у сумі 11 102 210, 00 грн, що за курсом Національного банку гривні України до долара США станом на дату підписання цього договору 27 755525 грн за 1 долар США еквівалентно 400 000 доларів США 00 центів. ОСОБА_2 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити ОСОБА_1 вищевказану суму.

У разі здійснення одноразової грошової виплати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання ОСОБА_2 за цим договором зі сплати аліментів ОСОБА_1 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.

Пунктом 17 визначено, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховання фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, підтверджують їх особисті підписи на договорі.

Згідно п.18 договору, сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Відповідно п.19 договору, зміна умов договору допускається тільки за згодою сторін і оформлюється додатковим договором, що посвідчується нотаріально. Одностороння відмова від умов цього договору не допускається. (т.1 а.с.12-15)

У липні 2020 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 пропозицію про припинення договору про припинення утримання одному з подружжя.

У даній пропозиції ОСОБА_2 вказував, що під час укладення договору про надання утримання одному із подружжя від 31.01.2019, він не врахував важливих обставин відносно його фінансового становища, окрім того, деякі обставини із яких він виходив при укладені договору, змінились, а саме: фінансові зобов`язання перед третіми особами, загальна економічна криза, яка погіршила його матеріальний стан, бажаючи досягти компромісу під час переговорів щодо укладання цього договору, а також договору про поділ майна подружжя, через високу емоційну напругу, він не зміг об`єктивно оцінити своє фінансове становище та можливі матеріальні наслідки укладання договору про сплату аліментів одному з подружжя. Враховуючи викладене повідомляв, що з 01.08.2020 у нього відсутня можливість продовжити надання щомісячної матеріальної допомоги у розмірі передбаченому п.7 договору від 31.01.2019. Запропонував припинити договір про надання утримання одному із подружжя по взаємній згоді, шляхом укладення договору про припинення права на утримання замість виплати мною одноразової грошової суми у гривні, яка на дату укладення договору про припинення за курсом НБУ гривні до долара США буде еквівалентна 80 000 доларів США.(т.1 а.с.168)

23.07.2020 адвокат Власюк К.П., представник ОСОБА_1 , направила на адресу ОСОБА_2 відповідь на пропозицію про припинення договору про надання утримання одному з подружжя.

Зокрема, вказувала, що всі пункти, перераховані зверненні, є абсолютно надуманими і не мають під собою жодної правової основи, оскільки саме ОСОБА_2 ініціював підписання цього договору, тому повинен був передбачити його виконання на роки вперед. Заяву ОСОБА_2 розцінена як спроба в односторонньому порядку ухилитися від виконання умов договору (т.1 а.с.170-171).

23.09.2020 ОСОБА_1 склала нотаріально засвідчену заяву-звернення до ОСОБА_2 з пропозицією якнайшвидше сплатити одноразову грошову виплату в розмірі 400 000 доларів США (т.1 а.с.172-173)

19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повторно направила на адресу ОСОБА_2 листа про відсутність його відповіді на заяву-звернення, з питанням щодо його наміру стосовно подальшої сплати аліментів (т.1 а.с.174).

Як вбачається з листа Житлово-комунального фахового коледжу № 151 від 11.09.2020, ОСОБА_1 навчалась в житлово-комунальному технікумі Харківського національної академії міського господарства на заочній формі за рахунок коштів фізичних осіб з 01 вересня 2007 року (наказ про зарахування № 703-03 від 04.09.2007) по 28 лютого 2009 року (наказ про завершення навчання № 136-03 від 04.03.2009). Отримала диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю « Зелене будівництво і садово-паркове господарство (т.1 а.с.34).

Згідно довідки ТОВ «НАРГУС» № 1291 від 09.09.2020 р. ОСОБА_1 працювала на посаді маркетолога-представника з реклами у товаристві з 01.04.1997 по 20.05.2009. (т.1 а.с.24)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції погодився із доводами первісного позову і визнав, що зміст договору про надання утримання колишньому подружжю від 31 січня 2019 року суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, зокрема нормам СК України, а також моральним засадам суспільства, тобто наявні підстави для визнання його недійсним відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України.

У зв`язку із встановленою судом недійсністю правочину відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України сплачені на його виконання кошти підлягають стягненню із відповідача на первісним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд прийшов до висновку про їх необґрунтованість у зв`язку із встановленою недійсністю правочину.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на рішення суду по суті спору, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до первісного позову недійсність укладеного договору про утримання колишньому подружжю полягає у тому, що зміст правочину суперечить положенням сімейного законодавства, зокрема ч.4 ст.76 СК України.

Оцінюючи доводи первісного позову у розрізі заперечень на нього з посиланням на принцип свободи договору, апеляційний суд враховує таке.

Сімейне законодавство регулює правовідносини, що виникають у зв`язку з укладенням шлюбу, перебуванням у зареєстрованому шлюбі, перебуванням у фактичних шлюбних відносинах, а також у зв`язку із розірванням (припиненням) шлюбних відносин (шлюбу), у тому числі і ті правовідносини, що виникають і тривають після розірвання (припинення) шлюбу (шлюбних відносин).

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 і ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою ст.9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

У постанові КЦС ВС від 30 вересня 2020 року (справа № 559/1605/18) викладені такі правові висновки щодо застосування принципу свободи договору.

«Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року (справа № 910/12876/19) виклала такі правові висновки щодо співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність, розумність.

«7.3. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

7.4. Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

7.5. Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

7.6. Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

7.7. Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

7.8. Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

7.9. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

7.10. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

7.11. Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.»

Згідно ч.4 ст.76 СК України якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Зміст наведеної норми закону слід розуміти таким чином, що право на утримання після розірвання шлюбу має той із подружжя, який у зв`язку із певними істотними обставинами за час перебування у шлюбі не зміг реалізувати себе у соціально-економічному аспекті, що позбавляє його можливості забезпечувати себе.

Фактичні обставини, за яких колишнє подружжя вправі укласти договір відповідно до ч.4 ст.76 СК України не є вичерпними, оскільки норма закону містить посилання на інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 3,4,5 оспорюваного договору про надання утримання одному із подружжя зроблене пряме посилання на норму ч.4 ст.76 СК України.

У пункті 17 оспорюваного договору про надання утримання одному із подружжя обидві сторони засвідчили, що цей договір відповідає їхнім намірам, вони однаково розуміють значення і умови цього договору, його природу і правові наслідки.

Отже, при оцінці цього правочину слід виходити з того, що він укладений саме у межах правовідносин, які врегульовані ч.4 ст.76 СК України.

Стверджуючи про відсутність обставин, передбачених наведеною нормою закону для укладення договору про надання утримання одному із подружжя, ОСОБА_2 наполягає на тому, що ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі здобула освіту і працювала у ТОВ «Наргус» з квітня 1997 року по травень 2009 року.

Згідно встановлених у справі фактичних обставин, які визнаються сторонами, і пояснень обох сторін по суті спору ОСОБА_2 , укладаючи оспорюваний договір, не міг не знати про вказані обставини стосовно своєї колишньої дружини. Отже, посилання на такі обставини оцінюються судом як такі, що виходять за межі добросовісності і розумності.

Окрім довідок від ТОВ «Наргус», де ОСОБА_2 є власником і керівником, про працевлаштування ОСОБА_1 і виплату їй заробітної плати з урахуванням пояснень останньої щодо зазначених обставин суду не надано достатніх (ст.80 ЦПК України) і належних (ст.77 ЦПК України) доказів про те, що вона ( ОСОБА_1 ) за час перебування у шлюбі, здобувши освіту і працюючи у ТОВ «Наргус», набула можливості забезпечувати себе самостійно, а тому після розірвання шлюбу не потребує допомоги.

Враховуючи наведені міркування, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом (ч.1 ст.203 ЦК України) підстав для визнання оспорюваного договору недійсним у цілому з огляду на обставини, якими ОСОБА_2 обґрунтовує його недійсність.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину у цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 12 оспорюваного договору на ОСОБА_2 покладений обов`язок сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 пожитттєво.

На переконання апеляційного суду ця умова договору суперечить закону, оскільки абзацом другим ч.4 ст.76 СК України встановлено, що право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, тобто закон імперативно обмежує строк існування такого права, тому встановлення пожиттєвого обов`язку сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини суперечить імперативній указівці закону, змісту спірних правовідносин і засадам справедливості і добросовісності.

Отже, пункт 12 оспорюваного договору слід визнати недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Пунктом 14 оспорюваного договору передбачено, що ОСОБА_1 має право в односторонньому порядку припинити дію цього договору, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 виникає обов`язок сплатити їй одноразово грошові кошти у сумі еквівалентній 400 000 доларів США.

Нормою частини другої ст.89 СК України передбачена домовленість сторін про припинення зобов`язання, тобто взаємне бажання, можливість обох учасників припинити договірні відносини на певних умовах, проте пункт 12 оспорюваного договору лише надає право ОСОБА_1 діяти на власний розсуд у будь-який час, покладаючи на ОСОБА_2 безальтернативний обов`язок сплатити грошові кошти без урахування його бажання і можливостей, тобто має дискримінаційний характер і суперечить загальним засадам справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах.

З наведених підстав пункт 12 оспорюваного договору підлягає визнанню недійсним відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України.

Недійсність пунктів 12 і 14 оспорюваного договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину у цілому.

Отже, позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а саме слід визнати недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя.

Враховуючи зміст пунктів договору, що визнаються недійсними, решта вимог за первісним позовом задоволенню не підлягає, тому відсутні підстави для перевірки доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції приписів ст.49 ЦПК України.

Вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Шлюб між сторонами розірваний 11 травня 2018 року, отже згідно ч.4 ст.76 СК України право ОСОБА_1 на утримання припинилося 11 травня 2021 року.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 припинив сплату аліментів за договором із жовтня 2020 року

Згідно пункту 7 договору ОСОБА_2 зобов`язується щомісяця сплачувати ОСОБА_1 аліменти у гривнях у сумі, еквівалентній 5 000 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів.

Отже, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути аліменти на утримання за період із жовтня 2020 року по квітень 2021 і частину травня 2021 року (11 днів), виходячи з такого розрахунку.

Пунктом 7 договору передбачено, що, починаючи з 01 лютого 2019 року ОСОБА_2 зобов`язується щомісяця сплачувати ОСОБА_1 аліменти у грошовій формі у гривні в еквіваленті 5 000 доларів США 00 центів, не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа кожного поточного місяця за поточний місяць і визначається шляхом множення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті на офіційний курс НБУ гривні України до валюти еквіваленту, який буде встановлений на момент сплати. Інформацію про офіційний курс гривні до долара США на день сплати сторони отримують з ресурсу у мережі інтернет офіційного веб-сайту Національного банку України, а у випадку неможливості з іншого загальнодоступного офіційного джерела НБУ.

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.10.2020&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 жовтня 2020 року складав 28,3164 грн/1 долар США, отже заборгованість за жовтень 2020 року згідно договору складає 141 582 грн 00 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США. встановленим Національним Банком України за станом на 15 жовтня 2020 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.11.2020&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 листопада 2020 року складав 28,1963 грн/1 долар США, отже заборгованість за листопад 2020 року згідно договору складає 140 981 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 листопада 2020 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.12.2020&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 грудня 2020 року складав 27,8661 грн/1 долар США, отже заборгованість за грудень 2020 року згідно договору складає 139 330 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 грудня 2020 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.01.2021&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 січня 2021 року складав 28,0609 грн/1 долар США, отже заборгованість за січень 2021 року згідно договору складає 140 304 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 січня 2021 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.02.2021&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 лютого 2021 року складав 27,844 грн/1 долар США, отже заборгованість за лютий 2021 року згідно договору складає 139 220 грн 00 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 лютого 2021 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.03.2021&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 березня 2021 року складав 27,7305 грн/1 долар США, отже заборгованість за березень 2021 року згідно договору складає 138 652 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 березня 2021 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.04.2021&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 квітня 2021 року складав 27,9765 грн/1 долар США, отже заборгованість за квітень 2021 року, згідно договору складає 139 882 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 квітня 2021 року;

Згідно відомостей офіційного сайту НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=15.05.2021&period=daily) офіційний курс української гривні до долара США за станом на 15 травня 2021 року складав 27,6273 грн/1 долар США, отже заборгованість за травень 2021 року, згідно договору складає 138 136 грн 50 коп., що еквівалентно 5 000,00 (п`яти тисячам) доларів США 00 центів за офіційним курсом української гривні до долара США, встановленим Національним Банком України за станом на 15 травня 2021 року, однак, враховуючи припинення права ОСОБА_1 на утримання 11 травня 2021 року, сума заборгованості за 11 днів травня 2021 року складає (138 136 грн 50 коп. : 31 день у травні місяці 2021 року) х 11 днів травня 2021 року = 49 016 грн 17 коп.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути аліменти на утримання за період із жовтня 2020 року по квітень 2021 і частину травня 2021 року (11 днів), у розмірі 1 028 969 грн 67 коп.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про забезпечення зустрічного позову, апеляційний суд керується таким.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог щодо накладення заборони на відчуження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :00:000:0093); земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :00:000:0094); житлового будинку літ «А» за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 101), земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер: :07:025:0014)

Відмовляючи в частині вимог заяви про накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_2 , в межах 11 352 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача за зустрічним позовом не надано доказів, що на ім`я відповідача відкриті рахунки в банківських установах, зазначивши найменування банківської установи та номер рахунку.

Відмовляючи в частині вимог заяви про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам за період з жовтня 2020 року по лютий 2021 року (п`ять місяців) в розмірі 25 000 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 696 000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що суд не може застосувати такий захід забезпечення позову, який за змістом є тотожним задоволенню заявлених позовних вимог.

З таким рішенням апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Основними наголосом апеляційної скарги є твердження про те, що суд не здійснив належної оцінки обґрунтованості доводів ОСОБА_1 про намір ОСОБА_2 злісно ухилятися від виконання рішення суду у справі. При цьому ОСОБА_1 у підтвердження таких намірів позивача за первісним позовом посилається на факт наявності у ОСОБА_2 заборгованості за договором утримання, тобто на те, що він припинив виконувати свої зобов`язання зі сплати аліментів та відмовляється сплатити кошти відповідно до п.14 договору.

Такі аргументи апеляційний суд визнає неспроможними з огляду на предмет спору за первісним позовом та відсутність будь-якої інформації про наміри ОСОБА_2 відчужити наявне у нього нерухоме майно та/або ж позбутися/приховати грошові кошти, закрити рахунки у банківських установах, тощо.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги її обґрунтованості не спростовують, а тому підстав для її скасування не встановлено.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , подаючи позовну заяву до суду, сплатив 840,80 грн. судового збору (т.1 а.с.1) та 11 350 грн судового збору (т.1 а.с.200)

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Таким чином, ОСОБА_2 має право на стягнення з іншої сторони 840,80 + 11 350 = 12 134,8 /2 = 6 067,40 грн., тобто з ОСОБА_1 необхідно стягнути 6 067 грн 40 коп.

Подаючи до суду:

зустрічний позов, ОСОБА_1 сплатила 10 510 грн судового збору (т.1 а.с.175)

заяву про забезпечення зустрічного позову, сплатила 908 грн судового збору (т.1 а.с.201) та 454 грн судового збору (т.2 а.с.34)

апеляційну скаргу - 15 765 грн. (т.3 а.с.136) та 19 648 грн 20 коп. (т.3 а.с.183)

Позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені частково на 9,06%.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з іншої сторони 10 510 грн. + 908 грн + 454 грн + 15 765 грн +19 648 грн 20 коп. = (47 285,20 / 100) х 9,06 = 4 284,04 грн. судових витрат, тобто з ОСОБА_2 необхідно стягнути 4 284 грн 40 коп.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 067,40 грн, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 284,04 грн, то, враховуючи ч.10 ст.141 ЦПК України, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони, в розмірі 6 067,40 - 4 284,04 = 1 783,36 грн, а також звільнити ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати ОСОБА_1 частину судового збору.

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни, представника ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору надання утримання одному із подружжя, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення коштів та суми судових витрат задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 12 і 14 договору про надання утримання одному із подружжя від 31 січня 2019 року такого змісту:

«п.12. Сторони домовились, що Сторона-1 зобов`язана сплачувати Стороні-2 аліменти, визначені цим Договором, пожиттєво.»

«п.14. Сторона-2 може письмово звернутись до Сторони-1 з ініціативою про припинення дії договору та отримання одноразової грошової виплати у розмірі у сумі 11 102 210, 00 грн, що за курсом Національного банку гривні України до долара США станом на дату підписання цього договору 27 755525 грн за 1 долар США еквівалентно 400 000 доларів США 00 центів. Сторона-1 зобов`язується протягом 180 календарних днів від моменту такого письмового звернення сплатити Стороні-2 вищевказану суму.

У разі здійснення одноразової грошової виплати Стороною-1 на користь Сторони-2 у розмірі та у порядку, визначеному цим пунктом договору, зобов`язання Сторони -1 за цим договором зі сплати аліментів Стороні-2 та цей договір про надання утримання одному із подружжя припиняються.»

У задоволенні решти вимог відмовити за недоведеністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання утримання одному з подружжя задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) аліменти за період з жовтня 2020 року по 11 травня 2021 року у сумі 1 028 969 грн 67 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за недоведеністю.

Апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни, представника ОСОБА_1 , на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 березня 2021 року про забезпечення зустрічного позову залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 03 березня 2021 року про забезпечення зустрічного позову залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 1 783,36 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 травня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов