РІШЕННЯ

Іменем України

29.05.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Савченко А.К.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії (в особі голови Ільчишина Володимира Дмитровича), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Першої Львівської державної нотаріальної контори, про звільнення майна з під арешту, -

встановив:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про звільнення майна з під арешту. Позов мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 05 листопада 2013 року вона, позивачка, являється співвласницею квартири АДРЕСА_1 . Крім неї співвласниками даної квартири є її діти - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до ордеру №245 від 25 липня 1997 року на вселення, основним квартиронаймачем, є померла мама позивачки ОСОБА_4 . Зазначає, що згідно інформаційної довідки №203271808 від 06 березня 2020 року, її, позивачці, стало відомо, що дана квартира перебуває під забороною, про що у єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Львівською нотаріальною конторою внесено відомості №4157458 від 04 грудня 2006 року на підставі заяви начальника Франківського РВ УМВС України у Львівській області Кирилюка В.В., в рамках кримінальної справи, № 1-227 від 03 жовтня 2006 року, відкритої, щодо ОСОБА_5 . ОСОБА_5 , на день порушення кримінальної справи, вже був колишнім чоловіком позивачки. Шлюб між позивачкою та ОСОБА_5 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 08 листопада 2005 року, про що зроблений відповідний актовий запис за №388. Зазначає, що ОСОБА_5 ніколи не був власником даної квартири, а був лише тимчасово зареєстрований у квартирі та з 2005 року не проживав за вказаною адресою. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2007 року ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Зважаючи на те, що квартира позивачки перебуває під забороною, відповідно, позивачка разом із своїми дітьми, як співвласники спірної квартири, не можуть належним чином розпоряджатися своїм майно. Отже, для захисту своїх прав та інтересів, щодо вільного розпоряджання власним майно, вона, позивачка змушена звернутись до суду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 24.01.2023р. відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд справи без повідомлення сторін.

Головним управлінням міністерства внутрішніх справ України у Львівській області скеровано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначає, що відповідно до листів СУ ГУ МВС у Львівській області та СУ ГУ НП у Львівській області, слідчими слідчих підрозділів кримінальна справа №1-227 від 03.10.2006 не розслідувалася та в провадженні не перебуває.

Відповідно до ч.5 ст.278 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ч.8 цієї статті визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 позивачка ОСОБА_1 з 17 жовтня 1979 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 08.11.2005р. між позивачкою та гр. ОСОБА_5 розірвано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №388 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2007 року у цивільній справі №2-1934/07р., яке набрало законної сили, гр. ОСОБА_5 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про право власності НОМЕР_5 від 05 листопада 2013 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Квартира приватизована зідно з ЗУ "Про приватизацію дерджавного житлового фонду", загальна площа квартири становить 48,5 кв.м.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна №203271808 від 06.03.2020 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано обтяження - заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 4157458 від 04.12.2006р., реєстратор - Перша Львівська державна нотаріальна контора (79005, м. Львів, вул. Саксаганського 6).

Відповідно до інформаційної довідки, підставою обтяження є кримінальна справа 1-227, 03.10.2006, Франківський РВ УМВС України у Львівській області.

Згідно відповідей ЛРУП №2 ГУ НП у Л/о (колишній Франківський РВ УМВС України у Львівській області) від 17 грудня 2021 року №28395/40/01/07/21 та від 11 листопада 2022 року №Г-629/40/01/07/22, слідчим відділом ЛРУП №2 ГУ НП у Л/о кримінальна справа №1-227, на підставі якої 04.12.2006р. накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , не розслідувалася.

Згідно відповідей члена ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області А. Кумечка від 17 лютого 2023 року №3611/16/01-23 та від 23 лютого 2023 року №4160/16/01-23, номер 1-227 не є номером кримінальної справи, а слідчими слідчих підрозділів ГУ НП у Л/о та ГУ МВСУ у Л/о кримінальна справа №1-227 від 03.10.2006 не розслідувалася та в провадженні не перебуває.

Зважаючи на викладені обставини, суд вважає встановленим, що позивачка, як власник нерухомого майна, позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю без законних на те підстав, у зв"язку з тим, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт.

Відповідно до п.9 розділу ХІ "Перехідних положень" КПК України 2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ЦПК України, спори про цивільне право, пов`язані із належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, яка не є стороною кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17 зазначив, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), і виникають із цивільних правовідносин та відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Натомість, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до вимог статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав.

Разом з тим, будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Загальний стандарт «справедливого балансу» - стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодерджавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу.

Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції.

В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами.

Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном.

В даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивачки не дотримані, адже тривалий час її право власності офіційно обмежено без будь-яких підстав до такого обмеження.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що право власності позивачки на квартиру є порушене, вона обмежена в реалізації своїх законних майнових прав.

Суд відхиляє заперечення відповідача та бере до уваги, що обмеження на права були застосовані за заявою начальника начальника Франківського РВ УМВС України у Львівській області Кирилюка В.В.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Оскільки у позовній заяві не ставилося питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що такі необхідно залишити за позивачем.

На підставі викаденого, керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 265, 274 - 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії (в особі голови Ільчишина Володимира Дмитровича), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Першої Львівської державної нотаріальної контори, про звільнення майна з під арешту - задоволити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 м. кв., що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , накладений на підставі заяви начальника Франківського РВ ГУ МВС України у місті Львові від 04 грудня 2006 року у кримінальній справі №1-227, зареєстрованого Першою Львівською державною нотаріальною конторою () 04 грудня 2006 року під номером обтяження 4157458.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 1: Головне управління національної поліції у Львівській області, юридична адреса: пл. Генерала Григоренка, буд.3, ;

Відповідач 2: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в особі Ліквідаційної комісії (в особі голови Ільчишина Володимира Дмитровича), юридична адреса: м. Львів, пл. Генерала Григоренка, буд.3, ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Перша Львівська державна нотаріальна контора, юридична адреса: м. Львів, вул. Саксаганського 6, .

Суддя В. Кузь