П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Бисаги Т.Ю.,

за участі секретаря Гусоньки З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кулачко Тарас Миколайович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року (повний текст рішення складено 30.05.2022, суддя Бенца К.К.) у справі № 308/12624/18 за позовом ОСОБА_1 , поданого в особі уповноваженого представника адвоката Кулачко Тараса Миколайовича до ОСОБА_2 про стягнення суми грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кулачко Т.М., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми грошових коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.03.2005 було укладено письмовий правочин «Угоду про наміри обов`язкову для виконання» (далі: Угода) між громадянином України ОСОБА_2 з однієї сторони (іменована за договором «Українська сторона») та громадянами Італії: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з другої сторони (іменована за договором «Італійська сторона») ( а.с. 8-13 т.1; переклад Угоди а.с. 14-16 т.1).

Згідно умов такої Угоди «Італійська сторона» висловила готовність за рекомендацією «Української сторони» придбати іншу нерухомість, розташовану в місті Севастополь, яка межує з нерухомістю «Української сторони», для створення єдиного будівельного комплексу, з метою його найкращої забудови і для цього «Італійська сторона» передала «Українській стороні» суму в розмірі 103 000 доларів США, отримання якої «Українська сторона» підтверджує і яку використала для придбання трьох квартир, розташованих в цьому місті на АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі м. Севастополя за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285.

Дані квартири, придбані від імені та за рахунок « ІНФОРМАЦІЯ_1 », і в даний час, тільки з метою урегулювання питань, пов`язаних з оформленням прав власності на прилеглі земельні ділянки, які записані за рекомендацією «Української сторони» на ім`я українського громадянина ОСОБА_4 , який проживає в цьому місті, згідно договорів, копії яких додаються до цієї угоди.

В Угоді сторони дійшли домовленості, що по закінченню оформлення земельних ділянок, вищезгадані квартири будуть записані на ім`я «Італійської сторони». Крім того, «Італійська сторона» висловила готовність придбати ще одну квартиру, розташовану за тією ж адресою для завершення формування цілісного об`єкту. Для цього «Італійська сторона» зобов`язується додатково передати «Українській стороні» 65 000 доларів США (або необхідну суму) для оформлення покупки цієї квартири, вартість якої не повинна перевищувати 75 000 доларів США.

Зазначав, що ОСОБА_2 фактично отримав від позивача грошові кошти у розмірі 103000,00 доларів США з метою купівлі вказаної нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилався на те, що за умовами Угоди по завершенню придбання нерухомості сторони взяли на себе зобов`язання в тому числі, але не виключно: створити українське підприємство/товариство з назвою ТОВ «Нерухомість Севастополя», учасниками якої будуть відповідач та позивач, до статутного капіталу юридичної особи внести зазначену в Угоді нерухомість сторін.

Відповідно до статті 7 Угоди, якщо протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди не буде створене товариство і не будуть здійснені майнові внески, відповідач зобов`язався здійснити продаж третім особам за вигідними ринковими цінами придбані квартири за рахунок «Італійської сторони», а отримані від такого продажу грошові кошти передати «Італійській стороні».

Однак, українська юридична особа з назвою «Нерухомість Севастополя», створена та зареєстрована не була.

При цьому ОСОБА_5 подарував нерухоме майно ОСОБА_6 , згідно договорів дарування від 12.04.2013, а не шляхом купівлі-продажу.

Вказував, що в Угоді сторони не встановили строк передачі «Італійській стороні» грошових коштів, отриманих за продаж майна.

17.09.2018 позивач звернувся до відповідача з вимогою про передачу грошових коштів за Угодою, шляхом направлення ОСОБА_2 цінного листа з описом вкладення, але поштове відправлення повернуто за закінченням строку зберігання (а.с. 79, 80).

Посилаючись на дані обставини, позивач ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти у розмірі 103000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подання позовної заяви складає 2 896 239,70 грн., а також судовий збір.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.05.2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого адвокатом Кулачко Т.М. відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кулачко Т.М. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що «Угода про наміри обов`язкова для виконання» від 17.03.2005, укладена між сторонами не є ні попереднім договором, ні угодою про наміри. У ній чітко узгоджено порядок співпраці щодо будівництва єдиного житлового комплексу, передбачено відповідні взаємні права та обов`язки (статті 4 і 5 Угоди). Саме внаслідок невиконання однієї з умов щодо реєстрації юридичної особи з назвою «Нерухомість Севастополя», позивач і змушений був звернутися із позовом у цій справі. Відповідно до п. ІІ Угоди позивач і відповідач домовилися, що право власності на нерухоме майно буде оформлене тимчасово на ОСОБА_4 , який у порушення умов Угоди подарував нерухоме майно на користь ОСОБА_6 на підставі договорів дарування, а не на підставі договорів купівлі-продажу. Вказане порушення не можна ставити у провину позивачу. В Угоді сторони не встановили строк передачі позивачу грошових коштів, отриманих за продаж майна. Тому у силу ч. 2 ст. 530 ЦК України у відповідача виник обов`язок передати кошти позивачу з моменту пред`явлення ОСОБА_1 вимоги від 17.09.2018, яка повернулася без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Оскільки відповідач вимогу про повернення коштів не виконав, тому позивач дізнався про порушення свого права у жовтні 2018 року, та пред`явив даний позов у листопаді 2018 року з дотриманням строку позовної давності.

Учасники справи в судове засідання неодноразово не з`являлись, про дату, час і місце кожного із судових засідань апеляційного суду повідомлялись належним чином. Зокрема, про судове засідання, призначене на 15 травня 2023 року, апелянт був повідомлений судовою повісткою, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.146 т. 2), його представник був повідомлений на електронну адресу, яка була зазначена у апеляційній скарзі (а.с.145 т. 2). Представник відповідача подала заяву, у якій просила розглянути справу без участі відповідача та його представника.

Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Встановлено, що позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог до матеріалів справи надано письмовий правочин під назвою «Угода про наміри обов`язкова для виконання» від 17.03.2005 (далі: Угода), сторонами якої зазначено громадянина України ОСОБА_2 з однієї сторони (іменована за договором «Українська сторона») та двох громадян Італії: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з другої сторони (іменована за договором «Італійська сторона») ( а.с. 8-13 т.1; переклад Угоди а.с. 14-16 т.1, а.с. 177 т.1).

Підпис на Угоді від імені ОСОБА_3 відсутній, що стверджується оригіналом Угоди, що свідчить про її неукладення від імені «Італійської сторони» та недосягнення між трьома сторонами згоди щодо всіх умов угоди.

Представник позивача у суді першої інстанції зазначав, що Бруно Чоллі хоч Угоду від 17.03.2005 не підписав, але був присутній під час її укладання між сторонами.

Згідно з наявною у справі письмовою заявою (228-232 т. 1), ОСОБА_3 повідомив, що був присутній при укладенні Угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , особисто бачив як ОСОБА_2 17.03.2005 підписав вищевказану угоду про наміри.

Колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК, не може доводитися свідченням свідків факт вчинення правочину, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

ОСОБА_2 заперечував факт підписання ним цієї Угоди.

Відповідно до висновку експерта від 23.01.2020 №1222, наданого за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_2 в угоді про наміри обов`язкової до виконання від 17.03.2005, виконані, ймовірно, не ОСОБА_2 , а іншою особою ( а.с. 194-197 т.1).

Згідно розділу І такої Угоди «Українська сторона» має у власності (та/або має в розпорядженні на правах користування) нежилу нерухомість з прилеглими земельними ділянками, що розташовані в АДРЕСА_2 , загальною площею 490 м.кв. на яких знаходиться будова. Дана будова придбана законним шляхом, зареєстрована належним чином та внесена до реєстру м. Севастополя за номером 1457.

Згідно розділу ІІ такої Угоди «Італійська сторона» висловила готовність за рекомендацією «Української сторони» придбати іншу нерухомість, розташовану в місті Севастополь, яка межує з нерухомістю «Української сторони», для створення єдиного будівельного комплексу, з метою його найкращої забудови і для цього «Італійська сторона» передала «Українській стороні» суму в розмірі 103 000 доларів США, отримання якої «Українська сторона» підтверджує і яку використала для придбання трьох квартир, розташованих в цьому місті на АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі м. Севастополя за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285. Дані квартири, придбані від імені та за рахунок « ІНФОРМАЦІЯ_1 », і в даний час, тільки з метою урегулювання питань, пов`язаних з оформленням прав власності на прилеглі земельні ділянки, які записані за рекомендацією «Української сторони» на ім`я українського громадянина ОСОБА_4 , який проживає в цьому місті, згідно договорів від _______ та від _______ (прогалини у тексті угоди), копії яких додаються до цієї угоди. По закінченню оформлення земельних ділянок, вищезгадані квартири будуть записані на ім`я «Італійської сторони». Крім того, «Італійська сторона» висловила готовність придбати ще одну квартиру, розташовану за тією ж адресою для завершення формування цілісного об`єкту. Для цього «Італійська сторона» зобов`язується додатково передати «Українській стороні» 65 000 доларів США (або необхідну суму) для оформлення покупки цієї квартири, вартість якої не повинна перевищувати 75 000 доларів США.

Колегія суддів зазначає, що до матеріалів справи позивачем не додано договорів купівлі-продажу трьох квартир у АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі м. Севастополя за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285, а також у тексті Угоди не ідентифіковано (не конкретизовано за реквізитами) ці договори купівлі-продажу (дата укладення, номери, сторони правочинів), котрі зазначено додатками до такої Угоди.

Позивачем не доведено належними й допустимими доказами, що існували такі об`єкти нерухомості як три вищевказані квартири у АДРЕСА_1 , та що вони куплені ОСОБА_2 як «Українською стороною» на момент складання Угоди.

Договорів, на підставі яких право власності оформлено за ОСОБА_5 позивачем до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст.2 розділу ІІІ Угоди «Українська сторона» заявляє, що отримала від «Італійської сторони» суму в розмірі 103 000 доларів США для купівлі трьох квартир згідно пункту ІІ вступних положень та надає розписку, підписуючи даний документ.

Згідно ст.3 розділу ІІІ Угоди про наміри після закінчення оформлення прав власності на три вже придбані квартири, а також на ще одну, яка буде придбана згідно зі ст.2, включно з відповідними земельними ділянками, «Українська сторона» бере на себе зобов`язання і здійснює передачу та оформлення всієї власності на ім`я «Італійської сторони».

Позивачем, усупереч ст. 2 розділу ІІІ Угоди, не надано розписку ОСОБА_2 чи інших належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання ним від «Італійської сторони» (зокрема від ОСОБА_1 ) грошових коштів у сумі 103 000 доларів США для купівлі трьох квартир.

Представник позивача у суді першої інстанції визнав ту обставину, що окремої розписки про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 немає.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 фактично отримав саме від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 103 000,00 доларів США з метою купівлі вказаної нерухомості є безпідставними.

Позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що «Українська сторона» ОСОБА_2 купив три квартири у АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285.

Як установлено вище, позивачем не доведено, що існували такі об`єкти нерухомості як три вищевказані квартири у АДРЕСА_1 , та що вони вже куплені ОСОБА_2 як «Українською стороною» на момент складання Угоди. Такі докази купівлі-продажу відстутні й щодо громадянина ОСОБА_5 .

Натомість з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 02.10.2004 № 1864, від 08.12.2004 № 3882, від 16.08.2004 № 3886, від 06.06.2005 № 3093, від 27.06.2006 № 2000 набув право власності на нерухомість у АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок, домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості (загальною площею 314,8 кв.м., житловою площею 186,9 кв.м.), до якого належать 30 складових частин об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за № 107094152 від 11.12.2017 житловий будинок, домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 12.04.2013 на праві приватної спільної часткової власності, розмір частки 7/50 належить ОСОБА_6 ( а.с. 59-64 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Враховуючи конкретні обставини справи, колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку неможливо шляхом укладення угоди про наміри між певними сторонами (при цьому наміри за такою угодою не породжують для цих сторін жодних правових наслідків), визначати зобов`язання для іншої особи ( ОСОБА_5 ), яка не є стороною такої угоди.

Зокрема, безпідставними є посилання позивача на те, що ОСОБА_5 , який не є стороною Угоди, якимось чином порушив умови цієї Угоди що на його ім`я були куплене для позивача («Італійської сторони») майно, а далі у нього був обо`вязок продавати це майно, тобто вчиняти певні зобов`язання, яке він на себе не брав.

Необґрунтованими є доводи позивача про те, що ОСОБА_2 мав розпоряджатися (продавати) власністю ОСОБА_5 , оскільки такі ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

Позовних вимог до ОСОБА_5 не пред`явлено та його не залучено до участі у справі.

Установлено, що згідно ст.5 розділу ІІІ Угоди після закінчення придбання власності, що відноситься як і до «Української сторони», так і до «Італійської сторони», вищевказані сторони у відношенні один до одного зобов`язуються:

а) створити українське підприємство/товариство під назвою ТОВ «Нерухомість Севастополя» зі статутним фондом у розмірі 100 000 грн. на умовах пам`ятки, що додається і підписується тими ж сторонами та носить виключно індикативний характер;

b) передати створюваному товариству майно як «української сторони» так і «італійської сторони», об`єднуючи дві власності в єдиний об`єкт. Ця передача буде проведена за узгодженими цінами 171 600 дол. США для майна «української сторони» і 195 800 дол. США для майна «італійської сторони»;

c) здійснивши внески, створене товариство доручить місцевим спеціалістам розробити проект для всієї площі об`єднаної однією будівлею житлового та туристично-готельного призначення, максимально використовуючи будівельний потенціал, дозволений місцевими будівельними нормам, що діють в м.Севастополь. Проект буде представлений на затвердження всім технічним службам для отримання дозволу на будівництво;

d) після затвердження проекту, надати фінансово-економічний план будівництва будинку для погодження між сторонами;

е) на місці визначити будівельну фірму для виконання робіт. Фірму, яка надасть найкращі гарантії своєї надійності, пунктуальності та здатності виконати роботи відповідно до правил виробництва та за найкращими ринковими цінами.

Записів за найменуванням юридичної особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість Севастополя» не знайдено, що стверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № від 01.11.2018 ( а.с. 58 т.1).

За умовами ст.7 Угоди якщо з будь-яких причин протягом 12 місяців з моменту укладення Угоди товариство не буде створене і не будуть здійснені майнові внески, які об`єднують дві власності, «Українська сторона» бере на себе зобов`язання перед «Італійською стороною» продати третім особам за вигідними ринковими цінами придбані за рахунок «Італійської сторони» квартири (в нинішньому стані). Після продажу отримані кошти мають бути передані «Українською стороною» «Італійській стороні», що стверджується оригіналом Угоди ( а.с. 177 т.1; переклад Угоди а.с. 14-16, т.1).

17.09.2018 ОСОБА_1 надіслав на адресу ОСОБА_2 вимогу про передачу грошових коштів за Угодою від 17.03.2005, яка не була отримана ОСОБА_2 , а повернулася на адресу відправника без вручення адресату з відміткою Укрпошти «за закінченням встановленого строку зберігання» ( а.с. 77-79, Т.1)

За встановленої недоведеності факту передачі ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 у сумі 103 000 доларів США для купівлі ОСОБА_2 трьох квартир, відсутності в Угоді підпису ОСОБА_3 , тієї обставини, що підписи від імені ОСОБА_2 в Угоді виконані, ймовірно, не ОСОБА_2 , встановленої відсутності факту купівлі ОСОБА_2 на момент складання Угоди трьох квартир у АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285 доводи позивача про те, що ОСОБА_2 зобов`язаний був продати третім особам за вигідними ринковими цінами квартири, які не належать на праві власності ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 є безпідставними.

Посилання позивача на те, що громадянин ОСОБА_5 подарував нерухоме майно ОСОБА_6 на підставі договорів дарування, а не купівлі-продажу, чим порушив умови Угоди є необґрунтованим, оскільки, як зазначено вище, ОСОБА_5 не є стороною цієї Угоди.

Відповідно до частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Подібні положення містяться також в частині 1 статті 182 Господарського кодексу України.

Частиною 4 статті 635 Цивільного кодексу України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

В частині 6 статті 182 Господарського кодексу України передбачено, що угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Отже, стаття 635 Цивільного кодексу України та стаття 182 Господарського кодексу України розрізняють два поняття попередній договір і угода сторін про наміри (протокол про наміри, меморандум тощо).

При укладенні попереднього договору необхідним є погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні. Угоди про наміри, протоколи про наміри, меморандуми тощо не є договорами і не породжують зобов`язання укласти в майбутньому основний договір.

Тобто різниця між попереднім договором та угодою сторін про наміри полягає в тому, що угода про наміри, на відміну від попереднього договору, фактично не породжує для сторін жодних правових наслідків.

Подібні висновки наведено у постанові КГС ВС від 17/07/2018 у справі № 910/13249/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/75399009 ).

Угода про наміри, в якій закріплено певні наміри не означає того, що вони будуть закріплені у попередньому договорі чи в основному договорі.

Угода про наміри від 17.03.2005, що надана до справи, не вважається ні попереднім договором, ні правочином в розумінні статті 626 Цивільного кодексу України та статті 182 Господарського кодексу України, який породжує юридичні наслідки, оскільки не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, а також не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків його сторін в результаті його підписання.

Угода від 17.03.2005 містить положення щодо висловленої «Італійською стороною» готовності придбати (купити) нерухоме майно.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Сторони не надали Угоді сили попереднього договору, не посвідчили його нотаріально, а тому такий договір, не вважається попереднім договором, не є основним договором.

Крім того підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію

Відсутність підпису ОСОБА_7 на тристоронньому правочині Угоді від 17.03.2005 свідчить, що такий правочин не вчинено, тобто не укладено.

Отже, такий правочин є таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Зазначені в Угоді наміри сторін придбати нерухомість, створити єдиний будівельний комплекс, створити українське підприємство під назвою ТОВ «Нерухомість Севастополя» та передати створюваному підприємству майно, не породжують для сторін жодних правових наслідків.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що Угодою про наміри визначається порядок співпраці щодо будівництва єдиного житлового комплексу, оскільки така Угода не містить істотних умов договору будівельного підряду або інвестиційного договору на будівництво, що унеможливлює кваліфікування відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як договірні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що в Угоді від 17.03.2005 зафіксовано положення про одержання відповідачем грошових коштів в розмірі 103 000 доларів США від іншої сторони з метою висловленої готовності придбати нерухомість, та вважав доведеним факт отримання коштів ОСОБА_2 , проте місцевий суд не врахував недотримання нотаріальної форми правочину щодо купівлі-продажу нерухомого майна, відсутності підпису ОСОБА_3 , що підпис від імені ОСОБА_2 виконано, ймовірно, не ОСОБА_2 , відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 , а також місцевий суд не врахував, що закріплені в Угоді наміри не породжують для сторін жодних правових наслідків і, відповідно, не можуть впливати на дію, зміну, припинення або виконання основного договору, зокрема умов щодо передачі коштів для висловленої готовності купити нерухомість.

Місцевий суд, дійшовши помилкових висновків, щодо наявності належних і допустимих доказів того, що відповідач отримав грошові кошти, одночасно зазначив помилкові висновки у частині відсутності підстав для повернення цих грошових коштів, пославшись на недоведеність факту продажу нерухомого майна Дорушем ОСОБА_8 , внаслідок його дарування.

Посилання місцевого суду на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), які стосувалися нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, в якому містилися положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів до підписання договору є необґрунтованим, оскільки обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, установлених при розгляді Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/667/18. Так, дана справа стосується угоди про наміри, без нотаріального посвідчення, яка фактично не породжує для сторін жодних правових наслідків. В Угоді передбачено, що на підтвердження отримання коштів «Українська сторона» надає розписку, проте такої розписки позивачем суду надано не було.

У зв`язку з наведеним, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в редакції цієї постанови апеляційного суду.

При цьому місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що у позові слід відмовити не внаслідок спливу позовної давності, а внаслідок необґрунтованості вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновків, що Угода про наміри від 17.03.2005 не є попереднім договором, не є нотаріально посвідченим договором, не породжує правових наслідків для сторін Угоди, не впливає на дію, зміну, припинення або виконання основного договору, угоду не підписано ОСОБА_7 від імені «Італійської сторони», підпис в Угоді від імені ОСОБА_2 виконано, ймовірно, не ОСОБА_2 , належних і допустимих доказів отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не надано, позивачем не надано договорів купівлі-продажу на підтвердження купівлі ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 трьох квартир у АДРЕСА_1 , із загальною кількістю жилих кімнат 9, зареєстрованих в реєстрі за номерами 3497, 3497, 3497, кн.46 ст.285, Угода також не породжує правових наслідків для ОСОБА_5 , який, крім вищевказаного, не є стороною такого правочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати, зокрема, в зміні його мотивувальної частини.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зміни його мотивувальної частини (правового обґрунтування підстав для відмови у позові) у редакції цієї постанови. При цьому резолютивну частину судового рішення слід залишити без змін.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судові витрати, понесені за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ч. 4 ст. 258, п.2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кулачко Тарас Миколайович задовольнити частково.

Мотивувальну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року змінити у редакції цієї постанови.

Резолютивну частину рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 травня 2022 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 травня 2023 року.

Головуюча:

Судді: