Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
23 листопада 2023 року
провадження № 61-1475св21
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року замінено відповідача ОСОБА_2 , який помер, його правонаступником ОСОБА_3 .
Суди встановили, що згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, 19 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від позивача 240 000 грн, строк повернення коштів визначено до 14 серпня 2012 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року задоволено заяву ОСОБА_3 , зацікавлені особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Головне управління юстиції в м. Києві про визнання особи безвісно відсутньою. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 пішов з дому та не повернувся.По факту зникнення ОСОБА_2 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060, в якій 13 листопада 2011 року винесено постанову про заведення оперативно-розшукової справи та оголошено державний розшук ОСОБА_2 . Місцезнаходження ОСОБА_2 не встановлено. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року ОСОБА_2 оголошено померлим. Днем смерті ОСОБА_2 вважати день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року призначено по справі повторну судову - почеркознавчу експертизу. 21 червня 2018 року до суду надійшло повідомлення №3011/3012/18-32/3013/18-33 Київського науково-дослідного інституту судових експертизи (КНДІСЕ) від 19 червня 2018 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надано оригіналу досліджуваної розписки від імені ОСОБА_2 від 19 травня 2012 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано, зокрема тим, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Разом з тим на підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивач надав суду копію розписки від 19 травня 2012 року. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме не доведено факту укладання договору позики від 19 травня 2012 року, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 240 000,00 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та, зокрема, зазначив, що на неодноразові вимоги апеляційної інстанції позивач не надав оригіналу вказаної розписки від 19 травня 2012 року. Тому відсутні належні та допустимі докази вважати, що укладений між сторонами договір позики у письмовому вигляді. Тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, факту укладання договору позики від 19 травня 2012 року.

Верховний Суд зазначив, що «У справі, що переглядається:

суди не врахували, що згідно журналу судового засідання від 22 березня 2013 року задоволено клопотання позивача про залучення до матеріалів справи оригіналу розписки. Згідно складеного при розгляді справи судом першої інстанції акту від 08 серпня 2013 року оригінал розписки зник з матеріалів справи після ознайомлення зі справою позивача (а. с. 25-26, 67 т. 1). Разом з тим такий акт складено без участі ОСОБА_1 , який заперечував факт вилучення ним оригіналу розписки, тому суди помилково послались як на підставу відмови у позові на те, що позивачем не надано суду оригінал розписки;

висновок судів, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки правовідносини між кредитором і позичальником припинилися у зв`язку зі його смертю, а спадкоємці боржника сторонами вказаного договору не були, є помилковими, оскільки обов`язок щодо повернення боргу за договором позики не припиняється внаслідок смерті боржника. При цьому, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця, при цьому підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Тому правовідносини у цій справі допускають правонаступництво і ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року замінено відповідача ОСОБА_2 , який помер, його правонаступником ОСОБА_3 ;

апеляційний суд вказав, що ОСОБА_3 свідоцтво на отримання спадщини після визнання померлим ОСОБА_2 не отримував, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати його спадкоємцем. Проте суди встановили, що ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної справи з заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_2 на праві власності належала частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Тому апеляційний суд не врахував, що отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком, та не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

За таких обставин суди зробили помилкові висновки щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , презумпцію правомірності договору позики не спростували, обставин, необхідних для вирішення його вимог по суті, належним чином не встановили».

Погоджують з колегією суддів в частині помилкових висновків судів щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Суди встановили, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року № 760/5504/13-ц задоволено заяву ОСОБА_3 , зацікавлені особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Головне управління юстиції в м. Києві про визнання особи безвісно відсутньою. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 пішов з дому та не повернувся.По факту зникнення ОСОБА_2 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060, в якій 13 листопада 2011 року винесено постанову про заведення оперативно-розшукової справи та оголошено державний розшук ОСОБА_2 . Місцезнаходження ОСОБА_2 не встановлено.

Як свідчить зміст зазначеного рішення, ОСОБА_1 брав участь у розгляді цієї справи, який та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_3 . Посилався, що зі слів його дружини відомо, що ситуацію з розшуком ОСОБА_2 було зроблено штучно, оскільки ОСОБА_2 ухиляється від призову на строкову військову службу, має грошові зобов`язання. Також зазначив, що бачив ОСОБА_2 влітку 2012 року, а тому вважає, що підстави для задоволення заяви відсутні. Суд відхилив такі твердження ОСОБА_1 , оскільки «доказів в підтвердження цих обставин ОСОБА_1 не надав. Крім того, про наявність оперативно-розшукових заходів направлених на розшук ОСОБА_2 , ОСОБА_1 був обізнаний та допитувався з даного приводу. Про те, що останній бачив ОСОБА_2 в 2012 році правоохоронні органи не повідомив. Що стосується листа-відповіді «Укрпошти» від 08.07.2013 року про отримання на ім`я ОСОБА_2 поштової кореспонденції, слід зазначити, що з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 , проживають його друзі. ОСОБА_2 там не проживає. Дані обставини свідчать, що поштову кореспонденцію ОСОБА_2 не отримував, а замість нього отримувала інша особа, що проживає у даній квартирі, що в свою чергу спростовують твердження ОСОБА_1 щодо проживання ОСОБА_2 у даній квартирі на час розгляду справи та підтверджують відсутність відомостей про його місцеперебування за вказаною адресою. Також встановлено, що Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві, відкрито кримінальне провадження №0009310 за ст.15, ч.2, 3 ст.190 КК України, та проводиться досудове розслідування за заявою ОСОБА_3 стосовно неправомірних дій ОСОБА_1 щодо заволодіння нерухомим майном (а.с.246)».

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у справі № 760/1615/15-ц за заявою ОСОБА_3 , зацікавлені особи: ОСОБА_1 , Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 оголошено померлим. Днем смерті ОСОБА_2 вважати день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. ОСОБА_1 брав участь у розгляді цієї справи та не заперечував проти задоволення заяви. Суд в цій справі встановив, що ОСОБА_2 відсутній в місці його постійного проживання протягом тривалого часу - більше трьох років і до цього часу відомості про місце його фактичного перебування неотриманні, що дає суду підстави припустити, що він помер.

У частині четвертій статті 82 ЦПКУкраїни передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин суди зробили правильний по суті висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з не підтвердженням позивачем свого права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання спадкодавця - факту укладання договору позики від 19 травня 2012 року. Проте суди такий висновок мали б мотивувати з врахуванням преюдиційного значення для вирішення цієї справи обставин, які встановлені рішеннями у справах № 760/5504/13-ц та № 760/1615/15-ц, ухвалених за участі ОСОБА_1 , зокрема, що по факту зникнення ОСОБА_2 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУ ГУМВС України в м. Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060, в якій оголошено державний розшук ОСОБА_2 , і до оголошення його померлим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у справі № 760/1615/15-ц місцезнаходження ОСОБА_2 не було встановлено.

Тому колегії суддів слід було касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Суддя Є. В. Краснощоков