ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/5747/21 Головуючий суддя І інстанції Карімов І. В.
Провадження № 22-ц/818/1485/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: іпотечного кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2023 року, по справі № 636/5747/21, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Служба у справах дітей Чугуївської РДА Харківської області, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, виселення та зняття їх з реєстрації,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є законними представниками неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними, виселення та зняття їх з реєстрації.

Позов мотивовано тим, що 20 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HAH2GA, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 16432,59 доларів США строком до 20.12.2022 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 24 грудня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки , предметом якого є належний іпотекодавцю на праві власності жилий будинок загальною площею 42,70 кв.м, жилою площею 24,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаним договором іпотеки передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Даний обов`язок було порушено ОСОБА_1 , оскільки у зазначеному будинку були зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 .

Наявність цих зареєстрованих осіб у житлі, на яке звертається стягнення, негативно відобразиться на його ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

У зв`язку із цим позивач просив припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_3 неправомірними, та вчинення з порушенням умов законодавства. Виселити та зняти з реєстрації ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмету іпотеки), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши судові витрати на відповідачів. Також просив розглянути справу за відсутністю представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує.

15.02.2022 року ОСОБА_4 надала відзив на позовну заяву, в якому висловила заперечення проти вимог банку, зазначивши, що Жовтневим районним судом м. Харкова від 01.11.2018 року ухвалено рішення за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке змінено постановою Харківського апеляційного суду від 27.02.2019 року (справа № 639/9387/16-ц). Вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні з 25.11.2019 року в міжрайонному ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області. АТ КБ «Приватбанк» ніколи не звертав стягнення на предмет іпотеки, де вона зареєстрована з дочкою 28.09.2016 року та проживає у спірному будинку, оскільки іншого житла не має.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі, АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та задовольнити позов.

Скарга мотивована тим, що договором іпотеки, укладеним між сторонами, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у жилому приміщенні, яке є предметом іпотеки, - є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, і знаття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя, та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Вказує , що у п.20.12. договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органі з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Зазначає, що умови договору іпотеки, зокрема п.20.12, свідчить, що сторони відступили від загальних норм ЦК та врегулювали свої відносини на власний розсуд, що не суперечить положенням ст.9,10 Закону України «Про іпотеку», ч.3 ст.6 ЦК України та які є чинним та підлягають обов`язковому виконанню сторонами.

Вважає, що суд всупереч свого обов`язку не дослідив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачів, придатності цих об`єктів до проживання, оскільки сама по собі реєстрація осіб у будинку не є підтвердженням наявності права користування цим майном, тому суд неправильно застосував положення ч.2 ст. 109 ЖК УРСР до спірних правовідносин.

Встановлення факту придбання предмета іпотеки не за кредитні кошти не є визначальним для правильного розгляду справи.

Вважає, що до спірних правовідносин потрібно застосувати принцип заборони суперечливої поведінки, що застосований у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі №390/34/17, оскільки суперечливою та недобросовісною є поведінка особи, яка спочатку передає своє житло іпотеку, а потім, коли іпотекодержатель чи інша особа стає власником цього житла внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки через невиконання боржником своїх зобов`язань, відмовляється звільняти квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Горлач О.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що позивачем не було надано доказів того, що предмет іпотеки був придбаний за кредитні кошти. Позивачем не зазначено та не надано доказів про те, куди саме необхідно виселити ОСОБА_2 та неповнолітню доньку ОСОБА_3 .

Вказує, що посилання на практику Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі №361/4481/19, де правовідносини склались з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, а у даному випадку позивачем обрано спосіб захисту шляхом стягнення суми заборгованості, тобто у судовій практиці на яку посилається позивач були встановлені інші правовідносини.

Звертає увагу на постанову від 21 серпня 2023 року у справі №552/7368/21, якою Верховний судом було встановлено, що відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст.367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Вказує, що додані до апеляційної скарги апелянтом докази були подані з порушенням ч.2 п.5 ст.356 ЦПК України, апелянтом не зазначено поважних причин ненадання даних доказів вчасно до суду першої інстанції.

Крім того, наявність виконавчого напису нотаріуса не тягне жодних правових наслідків з його реалізації.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

Банк не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, натомість звертався до суду за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення із ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та отримав з цього приводу відповідне рішення суду, яке перебуває на примусовому виконанні.

Матеріали справи не містять доказів того, що спірний жилий будинок був придбаний ОСОБА_5 за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою будинком.

Особи, які проживають у спірному будинку, який придбаний не за рахунок кредитних коштів та переданий в іпотеку, навіть й після можливого звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень ст.109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

У частині третій статті 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № HAH2GA, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 16432,59 доларів США строком до 20.12.2022 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 24 грудня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки , предметом якого є належний іпотекодавцю на праві власності жилий будинок загальною площею 42,70 кв.м, жилою площею 24,30 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 20.12 вказаного договору іпотеки іпотекодавець зобов`язався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя.

Після укладення договору іпотеки на порушення вимог пункту 20.12 ОСОБА_2 та її неповнолітня дочка ОСОБА_3 були зареєстровані в жилому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди іпотекодержателя, що підтверджується довідкою Печенізької селищної ради Чугуївського району Харківської області від 13. 12.2021 за № 09-18/2115, даними паспорту ОСОБА_2 НОМЕР_1 щодо реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Порядок звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки передбачений пунктами 24-29 іпотечного договору, укладеного між банком і ОСОБА_5 24.12.2007року, в тому числі й відповідним застереженням в іпотечному договорі.

Відповідно до пунктів 18.8 та 18.8.2 іпотечного договору доки банк залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому п.22 цього договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадку пред`явлення іпотекодавцем предмета іпотеки в користування третім особам без письмової згоди іпотекодержателя.

Згідно копії постанови від 25.11.2019 старшого державного виконавця МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження ВП №60689875 щодо примусового виконання виконавчого листа № 639/9387/16-ц, виданого 28.05.2019 Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь АТ КБ «Приватбанк» боргу в розмірі 163241,24 грн.

Тобто матеріали справи не містять відомостей про те, що будинок було придбано за кредитні кошти.

Матеріали справи свідчать про те, що АТ КБ «Приватбанк» не скористався своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки, а звернувся до суду за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення із ОСОБА_5 заборгованості за вищевказаним кредитним договором.

Відповідно до четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19 зазначила, що аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Встановивши відсутність звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку та відсутність доказів про те, що спірна квартира була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів дійшов правомірного висновку, що в даному випадку виселення неможливе без надання іншого постійного житла.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки і таких підстав позову банком у даній справі не було заявлено, вони судом першої інстанції не розглядалися (а.с. 1-3).

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду наведені з цього приводу у постанові від 22 березня 2023 року у справі №361/4481/19, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про можливість виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення та неможливості застосування до спірних правовідносин статті 109 ЖК УРСР.

Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) було висловлені наступний правовий висновок :

«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Так, позивачем до апеляційної скарги додані нові докази, а саме: витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, копію виконавчого напису нотаріуса від 03.10.2019 року про звернення стягнення на іпотечне майно (а.с. 115-121), які колегія суддів з вищевказаних підстав не приймає до уваги, позивачем не доведено, що ці докаpи перебувають у межах розглянутого судом позову, а також не наведено поважних причин, з яких такі докази не було вчасно подані до суду першої інстанції, що є необхідним з огляду на приписи ст. 367 ЦПК України.

Інші аргументи наведені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким надана відповідна правова оцінка, з якою колегія суддів погоджується, доводи скарги не знайшли свого належного підтвердження в матеріалах справи, тому колегія суддів їх відхиляє.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 листопада 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.