Номер провадження: 22-ц/813/3/23
Головуючий у першій інстанції Шестакова Я.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пінькової К.Ю.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року,

постановлену Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Шестакової Я.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року, якою заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на належні ОСОБА_2 411/1000 квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року про забезпечення позову повністю і прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову та застосування конкретного заходу забезпечення позову; заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ґрунтується виключно на припущеннях позивача щодо неможливості виконання судового рішення, винесеного за результатами розгляду справи, та не обґрунтовується належними та допустимими доказами у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (висновок Верховного Суду, постанова № 6-846цс16 від 17 жовтня 2018 року).

Усупереч вимогам ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд першої інстанції не повернув позивачу заяву про забезпечення позову, яку подано без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, неправомірно прийняв її до розгляду та задовольнив, та неправомірно встановив, що заява відповідає ст. 151 ЦПК України.

Скаржник, з посиланням на правову позицію, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, зазначає, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Суд першої інстанції усупереч положенням ч. 1 ст. 89 ЦПК України всебічно, повно, об`єктивно не дослідив докази, додані позивачем до позову, та дійшов помилкового висновку про наявність спору між сторонами щодо сплати аліментів на утримання їх сина.

Крім того, скаржник зазначає, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні зобов`язання, із листами, повідомленнями, вимогами усними чи письмовими позивач не звертався до відповідача стосовно повернення будь-яких коштів, зокрема, у якості відшкодування будь-якої матеріальної та моральної шкоди, доказів щодо таких обставин не додано позивачем до позову; відсутні в матеріалах справи належні і допустимі докази, які б містили інформацію про вартість квартири, на яку судом першої інстанції накладено арешт.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Також не зазначено позивачем у заяві про забезпечення позову та судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про наявність труднощів або фактів про імовірну появу таких труднощів у захисті прав позивача у майбутньому, про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідач ухиляється від сплати аліментів та приховує від дитини та від суду відомості про доходи, що утруднює визначення справедливого розміру аліментів за законом. Між сторонами дійсно існує спір, що підтверджується фактом подачі позовної заяви, відзиву на позов з вимогою відмовити у позові у повному обсязі, тому посилання скаржника на порушення ст. 89 ЦПК України є необґрунтованим та помилковим. Ціна позову на 11 листопада 2022 складає 1644156,22 грн, а ринкова вартість частини комунальної квартири схожої площі у відповідному районі м. Одеси на цей час складає 1400000 грн виходячи з чисельних пропозицій на сайтах нерухомості, а тому суд першої інстанції цілком законно виконав вимоги ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки адвокат Колосовська Л.Л. підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав. Підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилася, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір, що підтверджено долученими до позову документами, з урахуванням змісту та обсягу пред`явлених позовних вимог існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, заявлений вид забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, оскільки позивачем заявлені вимоги майнового характеру, тому накладення арешту на спірне нерухоме майно може сприяти запобіганню подальшого утруднення чи неможливості виконання рішення суду та захисту прав позивача.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Верховний Суд у справах зазначеної категорії виходить з того, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, моральної та матеріальної шкоди в якій просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 6860 грн на місяць;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 198221,30 грн за періоди з 01.11.2016 року по 12.11.2021 року та з 14.07.2022 року по 14.11.2022 року;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманні відповідачем кошти з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 299282,02 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в загальному розмірі 96652, 90 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну (немайнову) шкоду в загальному розмірі 1050 000 грн, що складається із моральної (немайнової) шкоди, завданої дитині, у розмірі 600000 грн та моральної (немайнової) шкоди, завданої позивачу у розмірі 450000 грн.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 зауважив, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Верховний Суд у вказаній справі звертає увагу, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено вжиття такого заходу забезпечення позову як арешт належної відповідачці частки квартири, яка є значною та становить 411/1000 загальною площею 154,8 кв м, житловою площею 99,4 кв м, і є 6-кімнатною згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 .

До того ж, вказана квартира відповідно до наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки є єдиним зареєстрованим за відповідачкою житлом.

Крім того, з вказаної довідки вбачається, що на вказане належне позивачці майно вже 27 вересня 2022 року накладено обтяження у вигляді арешту в інтересах ОСОБА_1 на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/11039/22 про стягнення боргу.

Суд першої інстанції при задоволенні заяви про забезпечення позову не звернув уваги на те, що у поданій заяві відсутні обґрунтування необхідності забезпечення позову, ризики, пов`язані із його незастосуванням, докази співмірності застосованих заходів позовним вимогам, тощо, а лише посилання на ціну позову, що нарахована позивачем і яка становить 1644156,22 грн та яка збільшується у відповідності до статті 625 ЦК України, та посилання на відсутність позивачки наразі в Україні і що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист порушених прав дитини та прав позивача, а також наведено норми закону, якими слід керуватися при вирішенні питання про забезпечення позову. Також, у поданій заяві відсутні обґрунтування необхідності застосування саме запропонованого заявником заходу забезпечення позову та відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Намагання позивача у відзиві на апеляційну скаргу довести відсутність у відповідачки наміру повертатися до України та утримувати та спілкуватися з дитиною з огляду на її дії по подачі позовів, а потім залишення їх без розгляду, а також з огляду на наявність у неї посвідки на проживання в Сербії, і неможливість через відсутність у відповідачки іншого майна в майбутньому виконати можливе рішення суду, не свідчать про обгрунтованість заяви про забезпечення позову, до того ж довід про неможливість іншим чином виконати можливе рішення суду спростовується тим, що Україна та Сербія створили договірно-правову базу двосторонніх відносин, яка, в основному, забезпечує належне правове регулювання ключових питань українсько-сербського співробітництва у різних сферах, у тому разі і щодо правової допомоги в цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Посилань в заяві про забезпечення позову або доказів того, що відповідачка може відчужити вказану квартиру, матеріали справи не містять, а тимчасове проживання останньої за межами України не може свідчити про таке.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга є обґрунтованою, оскільки суд першої інстанції в порушення зазначених вимог процесуального закону задовольнив заяву про забезпечення позову без з`ясування наведеного.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2022 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 26 травня 2023 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко

.