Постанова

Іменем України

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 187/1493/21

провадження № 61-9964св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року в складі судді Іщенко І. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О. М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 24 травня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №DZE0G100770038, за умовами банк надав йому кредит у сумі 12 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, згідно з пунктом 3.11 договору, та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору. Період користування кредитом встановлений строком до 23 травня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки № DZE0G100770038 від 25 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л. Е. за реєстровим № 707, відповідно до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить йому на праві власності.

10 червня 2021 року поштою від приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. він отримав постанову про арешт майна боржника від 07 червня 2021 року за № ВП 65693462, відповідно до змісту якої в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису № 600 від 06 березня 2019 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., звернуто стягнення на нерухоме майно - житловий будинок на АДРЕСА_2 та за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк», шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк», МФО - 305299, у розмірі: заборгованість за кредитом - 13 848,51 доларів США, заборгованість за відсотками - 12 326,59 доларів США, комісія - 1778,70 доларів США, пеня - 24 443,50 доларів США, що всього становить 52 397,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12 листопада 2018 року становить 1 461 446,68 грн. Витрати пов`язані із вчинення виконавчого напису - 3 500,00 грн. Всього з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, заборгованість становить 1 464 496,68 грн.

Вважаючи вказану заборгованість спірною, позивач просив визнати виконавчий напис № 600 від 06 березня 2019 року, виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 06 березня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 600, про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (сім), що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки № DZE0G100770038, посвідченого 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Окатою Л. Г. за № 707, передано в іпотеку АТ КБ «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк», що всього з урахуванням витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, становить 1 464 946, 68 грн. Строк, за який проводиться стягнення, - одинадцять років п`ять місяців дев`ятнадцять днів, а саме з 24 травня 2007 року по 12 листопада

2018 року.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються із судового збору в розмірі 908 грн, витрат на забезпечення позову в розмірі 454 грн та на надання професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 грн, а всього 10 362 грн.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. при вчиненні виконавчого напису не пересвідчилася про відсутність на час пред`явлення вимоги спору за кредитним договором, чим порушила Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 та Закон України «Про нотаріат».

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 908 грн, витрат на забезпечення позову в розмірі 454 грн та на надання професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 грн, а всього 10 362 грн, суди виходили із задоволення позову в повному обсязі та доведення понесених витрат.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

06 жовтня 2022 року АТ КБ «Приватбанк», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у цій справі, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в стягненні вказаних витрат.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 та від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17).

Вказує, що ухвалюючи оскаржувані рішення, суди поверхово поставилися до вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та дійшли необґрунтованих висновків про наявність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження понесених позивачем зазначених витрат. Судами не враховані доводи банку щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, викладені в запереченнях.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу

Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У грудні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії:

- договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Вороном А. І., з ордером на надання правничої правової допомоги (а. с. 111-112);

- протоколу погодження адвокатського гонорару від 14 липня 2021 року та акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 10 січня 2022 року, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат у процесі надання професійної правничої (правової) допомоги, а саме: 1) первинна юридична консультація - 500,00 грн; 2) вторинна юридична консультація, вивчення документів - 1000,00 грн; 3) складання позовної заяви - 4 000,00 грн; 4) складання заяви про витребування доказів - 1000,00 грн; 5) складання заяви про забезпечення позову - 2000,00 грн; 6) складання адвокатського запиту про витребування документів - 500,00 грн; всього - 9 000,00 грн (а. с. 113 зв.ст).

- квитанції про сплату 9 000,00 грн від 10 січня 2022 року № 10-01, видану адвокатом Вороном А. І. (а. с. 114).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Верховним Судом переглядаються судові рішення лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині судові рішення не оскаржуються заявником.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Із матеріалів справи видно, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії:

- договору про надання правової допомоги від 10 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Вороном А. І., з ордером на надання правничої правової допомоги (а. с. 111-112);

- протоколу погодження адвокатського гонорару від 14 липня 2021 року та акту приймання-передачі наданої правової допомоги від 10 січня 2022 року, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат в процесі надання професійної правничої (правової) допомоги, а саме: 1) первинна юридична консультація - 500,00 грн; 2) вторинна юридична консультація, вивчення документів - 1000,00 грн; 3) складання позовної заяви - 4 000,00 грн; 4) складання заяви про витребування доказів - 1000,00 грн; 5) складання заяви про забезпечення позову - 2000,00 грн; 6) складання адвокатського запиту про витребування документів - 500,00 грн; всього - 9 000,00 грн (а. с. 113 зв.ст).

- квитанції про сплату 9 000,00 грн від 10 січня 2022 року № 10-01, видану адвокатом Вороном А. І. (а. с. 114).

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Позивачем документально доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Представник АТ КБ «ПриватБанк» не подавав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а тому у місцевого суду були відсутні правові підстави для відмови у стягненні цих витрат на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, давши належну правову оцінку наданим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу доказів у їх сукупності, встановивши обсяг наданих послуг та їх реальність, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн, що відповідає принципам розумності, співмірності й реальності судових витрат у справі.

Посилання заявника на те, що при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суди не надали оцінки доводам банку щодо розміру таких витрат, викладених у запереченнях, є безпідставними, оскільки представник ПАТ КБ «ПриватБанк» жодного разу не з`явився в судові засіданні суду першої інстанції, як у письмовому, так і в усному порядку відповідних заперечень не надавав, такі доводи відсутні і у відзиві на позов, який міститься в матеріалах справи.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 та від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17), не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Тобто Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

У постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) Верховний Суд дійшов висновку про скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, з тих підстав, що поза увагою апеляційного суду залишилось дослідження питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, переїздом представника до іншого населеного пункту (стаття 138 ЦПК України).

Натомість, у справі, яка переглядається, питання щодо відшкодування витрат, пов`язаних із переїздом сторін до іншого населеного пункту, не досліджувалося.

У постанові від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) Верховний Суд відмовив у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, з тих підстав, що представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Натомість, у справі, яка переглядається, представник позивача надав протокол погодження адвокатського гонорару та акту приймання-передачі наданої правової допомоги, що містить детальний опис наданих послуг та здійснених витрат у процесі надання професійної правничої (правової) допомоги.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Отже, касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська