Справа № 201/1971/23
Провадження № 2/201/1323/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2023 року суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

17.02.2023р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-4).

Ухвалою судді від 17.02.2023р. позовну заяву залишено без руху та наданий позивачеві строк для усунення її недоліків (а.с. 15).

27.02.2023р. позивач усунув недоліки, сплативши судовий збір (а.с. 16-17).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 27.02.2023р. відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 18).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 16.10.2020р. згідно із наказом КЕВ м. Дніпро від 12.10.2020р. за №127 він був прийнятий на посаду юрисконсульта з шеститарифним розрядом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро за трудовим договором, укладеним на невизначений строк.

Наказом від 01.09.2021р. № 98 йому присвоєна друга категорія та сьомий тарифний розряд. Наказом від 06.06.2022р. №88 його звільнено за угодою сторін згідно заяви від 27.05.2022р. В останній робочий день КЕВ м. Дніпро зроблений запис у трудову книжку про звільнення, але незважаючи на вимоги, відмовлено у внесенні у трудову книжку запису про присвоєння більш вищої категорії у видачі копії наказу про звільнення.

Позивач звернувся до суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р. у справі № 201 4309/22 відповідача зобов`язано видати копію наказу про звільнення, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності , кваліфікації посади, тощо) і внести запис в трудову книжку про присвоєння 2 категорії, по 7 тарифному розряду.

Добровільно виконати обов`язок встановлений судом відповідач відмовився.

03.01.2023р. від відповідача надійшло поштове відправлення № 445, де у конверті знаходився чистий аркуш паперу, про що у відділенні поштового зв`язку складений відповідний акт, на зворотному боці якого містився образливий малюнок.

19.01.2023р. Соборним ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрите виконавче провадження № 70793104 із примусового виконання постанови Дніпровського апеляційного суду.

До цього часу судове рішення не виконане. Спілкування відповідач всіляко уникає.

В результаті неправомірної відмови відповідача внести відповідний запис у трудову книжку, порушені права позивача, що завдало негативних наслідків у вигляді відмови в зайнятті вакантної посади викладача юридичних дисциплін. Вважав, що відповідач знущається, надсилаючи чистий аркуш паперу з образливим малюнком на зворотному боці замість виконання судового рішення. Позивач змушений був вживати додаткових психологічних та професійних зусиль для захисту порушеного права в судових інстанціях.

Суму моральної шкоди позивач визначив у розмірі 187600,00 грн., виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, коефіцієнтів за Методикою розрахунку моральної шкоди та компенсації за неї доктора психологічних наук, професора А.М. Ердалевського.

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 187 600,00 грн.

Відповідач Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро позовні вимоги не визнав. 10.04.2023р. представник відповідача Криштопа Я.В. (діє на підставі довіреності від 10.10.2022р. а.с. 26) надав відзив на позовну заяву (а.с. 21-25), у якому зазначив, що за змістом позову, позивач пов`язує вимоги про стягнення моральної шкоди із умисним невиконанням судового рішення та образливими діями відповідача. Проте КЕВ м. Дніпро не відмовляється виконати постанову Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022 по справі №201/4309/22. Зазначив, що рішеннями судів не визнано протиправною бездіяльність КЕВ м. Дніпро.

Натомість позивач сам уникає виконання рішення суду. Так, КЕВ м. Дніпро направив позивачеві листа № 525/3819 від 12.12.2022р., у якому зазначив про добровільне виконання рішення суду із проханням з`явитися до КЕВ м. Дніпро для внесення в трудову книжку необхідного запису та отримання копій необхідних документів. На копії адресованому ОСОБА_1 конверта зазначено вихідний номер листа «3819» КЕВ м. Дніпро. Відповідач направляв саме лист № 525/3819 від 12.12.2022р., про що свідчить список згрупованих поштових відправлень від 15.12.2022р. В копії акту відділення пошти № 49107 від 03.01.2023р. у розділі детальний опис порушення зазначено: «при розпакуванні листа клієнт отримав чистий аркуш паперу у ... далі слово нерозбірливо написано». Про малюнок нічого не вказано.

Лист № 525/3819 від 12.12.2022р. відправлений позивачеві 15.12.2022р., тобто до відкриття виконавчого провадження, що підтверджує наміри добровільного виконання рішення суду відповідачем.

26.01.2023р. КЕВ м. Дніпро направив на адресу Соборного ВДВС у м. Дніпрі лист, яким повідомив державного виконавця про факт виконання рішення суду по справі № 201/4309/22р.

Трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться у позивача, але позивач не з`являється до КЕВ м. Дніпро, тому відповідач позбавлений можливості внести відповідний запис.

Вважав, що позивач не надав відповідних доказів заподіяння моральної шкоди, її розрахунок є необґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від позивача 18.04.2023р. надійшла відповідь на відзив (а.с. 43-49), у якій позивач наполягав, що через відмову відповідачем у внесенні відповідних записів у трудову книжку, видачі копій наказу про звільнення, довідки про роботу у відповідача, позивач не зміг зайняти вакантну посаду викладача юридичних дисциплін ДДУВС МВС України. Позивач звільнявся у перший день після додаткової відпустки, наданої як учаснику бойових дій. Неодноразово усно і письмово звертався до відповідача, про що свідчить вимога від 22.06.2022р. з доказами направлення відповідачеві, копії електронного звернення на адресу відповідача та його відповідь. Вважав, що з 22.06.2022р. по 17.04.2023р. відповідач міг направити листи-запрошення, засвідчити факти не отримання кореспонденції, кур`єром направити довідку, копію наказу про звільнення.

Також зазначив, що справа, у якій ухвалене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/4309/22, яким встановленні факти виконання відповідачем обов`язків, розглядалася в письмовому провадженні, на підставі штучно створених відповідачем доказів виконання своїх обов`язків, на які суд першої інстанції помилково не звернув уваги. А суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, врахував відмову позивача від позовних вимог під час судового розгляду в частині стягнення середньомісячного заробітку за невидачу копії наказу про звільнення. Тому відповідача безпідставно посилається на рішення суду як на доказ відсутності вини.

Вважав необґрунтованими доводи відповідача про уникнення від прийняття виконання рішення. Державним виконавцем не встановлено такого факту, а відповідач мав би звернутись до державного виконавця й зафіксувати таке уникнення. Вважав, що лист без дати та вихідного номера, підписаний юрисконсультом без надання повноважень підписанта (довіреності, тощо) про повідомлення державного виконавця про виконання судового рішення створений штучно, у копії опису поштового відправлення № 217 на Соборний ВДВС зазначений лист без дати і вихідного номера.

Заява про примусове виконання рішення суду подана після отримання від відповідача образливого малюнка. Державного виконавця повідомлено про неотримання належної відповіді на запит. Відповідачем не надано доказів повернення листа від 12.12.2022 № 525/3819 «за закінчився термін зберігання», а твердження відповідача про відмову отримання позивачем листа спростовується трекінгом поштового відправлення за номером №0445 про отримання листа. Наполягав на задоволенні позову.

27.04.2023р. представник відповідача ознайомився із матеріалами справи і подав заяву про надання заперечень на відповідь на відзив (а.с. 58-59).

Ухвалою суду від 27.02.2023р. відповідачеві згідно з положеннями ст.ст. 180, 278 ЦПК України був наданий час на надання заперечення протягом десяти днів з дня отримання відповідно відзиву та відповіді на відзив.

Судом був витриманий час (з урахуванням поштового перебігу) на надання заперечень. Ознак відповідач правом на надання заперечень у відповідності ст.ст. 180, 278 ЦПК України не скористався.

Однак 04.05.2023р. представник відповідача надав додаткові письмові пояснення (а.с. 60-61), у яких вважав, позивач не довів належними доказами завдання йому душевних страждань. КЕВ м. Дніпро не відмовляється виконати рішення суду, повідомляв позивача листом № 525/3819 від 12.12.2022р. із проханням з`явитися до КЕВ м. Дніпро для внесення в трудову книжку необхідного запису та отримання копій документів, проте позивач з невідомих причин не з`являється і не надає трудову книжку, яка зберігається у нього, що свідчить про незацікавленість у виконанні рішення суду. Просив відмовити у прозові.

Щодо клопотань сторін про розгляд справи у судовому засіданні (а.с. 31, 40-41), то суд вважає, що ці клопотання не містять обґрунтування доцільності розгляду справи із повідомленням сторін. Клопотання відповідача про надання оригіналу доказу не містить доводів про сумніви з приводу його достовірності або є підроблення та виключення його з числа доказів (ч. 11 ст. 83 ЦПК України) та не зумовлює розгляд справи у судовому засіданні.

Відтак, враховуючи категорію спору (малозначна справа), наданий відповідачем відзив, надану позивачем відповідь на відзив, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заперечення проти пощову, в сукупності з наданими письмовими доказами, доходжу до такого висновку з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом № 127 від 12.10.2020р. прийнятий з 16.10.2020р. на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до КЕВ м. Дніпро, за безстроковим трудовим договором.

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро, в якому виклав вимоги про визнання неправомірною бездіяльності КЕВ м. Дніпро, яка виразилася в ненаданні копії наказу про звільнення, ненаданні довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати), невнесенні в трудову книжку запису про присвоєння категорії та тарифного розряду; водночас вимагав зобов`язати КЕВ м. Дніпро вчинити певні дії, а саме: видати копію наказу про звільнення, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати), записати в трудову книжку про присвоєння категорії та тарифного розряду.

В обґрунтування позову посилалась на те, що наказом № 127 від 12 жовтня 2020 року він був прийнятий з 16 жовтня 2020 року на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом до КЕВ м. Дніпро, за безстроковим трудовим договором. Наказом № 98 від 01 вересня 2021 року йому була присвоєна 2 категорія та 7 тарифний розряд. Наказом № 88 від 06 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін згідно його заяви від 27 травня 2022 року.

В останній робочий день, незважаючи на вимоги працівника, відповідач відмовився вносити в трудову книжку запис про присвоєння більш вищої категорії, не ознайомив працівника з наказом про звільнення та не видав копію наказу про звільнення, і не розрахувався в повному обсязі, пояснюючи, що документи щодо звільнення ОСОБА_1 не готові. Позивач вважав, що зазначені порушення вимог законодавства мали місце через особисті обставини, оскільки ОСОБА_1 раніше в межах посадової інструкції юрисконсульта, повідомив до Управління з питань праці ГУ Держпраці у Дніпропетровської області про численні грубі порушення законодавства про працю з боку КЕВ м. Дніпро.

Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача щодо видачі йому копії наказу про звільнення та внесення запису до трудової книжки про присвоєння більш вищої категорії, яку ОСОБА_1 отримав під час роботи у відповідача.

Лише 20 червня 2022 року позивач був ознайомлений з наказом про звільнення, однак не отримав копії наказу, також не був внесений запис в трудову книжку про присвоєння більш вищої категорії.

22 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою вимогою до КЕВ м. Дніпро про внесення в трудову книжку запису про присвоєння йому більш вищої категорії, видачу довідки про його роботу у відповідача із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру його заробітної плати, а також видачу копії наказу про його звільнення. Зазначав, що до теперішнього часу жодних дій відповідачем здійснено не було.

Позивач вважав, що такою бездіяльністю з боку КЕВ м. Дніпро порушуються його права, що має своїм наслідком відповідальність на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України про зобов`язання КЕВ м. Дніпро нарахувати і сплатити середній заробіток з 06 червня 2022 року (день звільнення) по день розгляду справи по суті з розрахунку одноденної заробітної плати в розмірі 622,27 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2022р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

За наслідками апеляційного оскарження позивачем, поставною Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р., рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2022р. скасовано в частині вимог про відмову в позові щодо зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро видати копію наказу про звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06.06.2022р., довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і в частині вимог про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запису про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.

Позов ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро задоволено частково. Зобов`язано Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро видати ОСОБА_1 копію наказу про його звільнення № 88 від 06.06.2022р., довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і внести в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.

В решті рішення залишене без змін.

Як видно зі змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р., відмовляючи позивачеві у частині вимог, апеляційний суд виходив із того, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено не було, останній ознайомлений з наказом про звільнення 20 червня 2022 року, при звільненні йому були виплачені всі належні суми, а відповідачем дотримано вимоги норм трудового законодавства при звільненні позивача. Тобто, відповідачем дотримані вимоги ст. 116 КЗпП України

Надалі судом у справі № 201/4309/22 установлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 16 жовтня 2020 року до КЕВ м. Дніпро згідно наказу № 127 від 12 жовтня 2020 року на посаду юрисконсульта з 6 тарифним розрядом за трудовим договором, укладеним на невизначений строк.

Заявою від 02 серпня 2021 року (вх. № 1063 від 02 серпня 2021 року) позивач просив видати його трудову книжку на особисте зберігання.

Наказом № 98 від 01 вересня 2021 року ОСОБА_1 юрисконсульту, підрозділу «Працівники юридичної служби», присвоєно 2 категорію юрисконсульта з відповідним розрядом оплати праці.

Згідно з наказом начальника КЕВ м. Дніпро від 06 червня 2022 року за № 88 ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України та виплачена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки за період з 16 жовтня 2021 року по 06 червня 2022 року за 20 календарних днів, підстава: заява ОСОБА_1 (вх. № 631 від 27 травня 2022 року), додаток до колдоговору № 11 п.20.

Згідно з відомістю розподілу виплат до КЕВ м. Дніпро від 06 червня 2022 року № 220606РВ534 розрахунок з ОСОБА_1 відбувся вчасно, повністю та відповідно до норм чинного законодавства в Україні.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, відповідач виконав покладені на нього обов`язки, так як позивач відмовився від ознайомлення та отримання копії наказу з невідомих причин, про що було складено акт відмови від ознайомлення з наказом від 06 червня 2022 року та підписано співробітниками КЕВ м. Дніпро, а саме: економістом з праці ОСОБА_2 , інженером ОСОБА_3 та інспектором з кадрів ОСОБА_4 .

Того ж дня, 06 червня 2022 року, на адресу позивача було відправлено листа за вих. № 525/1608 з проханням прибути до КЕВ м. Дніпро та отримати копію наказу про звільнення.

В аркуші доведення наказу (по стройовій частині) начальника КЕВ м.Дніпро № 88 від 06 червня 2022 року зазначено, що ОСОБА_1 ознайомлений з вищевказаним наказом, копію наказу про звільнення отримав, претензій до роботодавця не має, стоїть підпис позивача і дата його ознайомлення 20 червня 2022 року.

На вимогу позивача від 22 червня 2022 року був надісланий лист вих. № 525/1736 від 27 червня 2022 року з доданими до нього документами, а саме: довідка з місця роботи; довідка про доходи; завірена копія наказу № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії; завірена копія аркушу доведення про ознайомлення з наказом № 98 від 01 вересня 2021 року про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії.

Крім того, щодо внесення зміни запису в трудовій книжці, вищевказаним листом відповідач просив позивача з`явитися до КЕВ м. Дніпро з трудовою книжкою для внесення виправленого запису, повідомивши завчасно про дату візиту, оскільки інспектор кадрів з 28 червня 2022 року по 01 липня 2022 року планував виїзди до підрозділів їх організації.

На всі листи КЕВ м. Дніпро і прохання в них позивач ніяким чином не відреагував і не повідомив про своє рішення. Телефонні дзвінки від інспектора кадрів КЕВ м. Дніпро також ігнорував і не відповідав на них. Тому, вимога позивача щодо порушення його прав через відмову здійснити запис в трудову книжку не підтвердилась в ході судового розгляду.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем права позивача при звільненні, тому висновки суду першої інстанцій про відмову в цій частині є правильними. Водночас оскільки при звільненні позивача не встановлено порушень чинного законодавства - є необґрунтованою вимога позивача про стягнення середнього заробітку, яка є похідною від основної вимоги про визнання бездіяльності неправомірною.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що акт відмови від ознайомлення з наказом про звільнення від 06 червня 2022 року є неналежним доказом, який сфальсифіковано відповідачем, колегія суддів не прийняла до уваги як безпідставні, оскільки належних та допустимих доказів звернення в установленому законом порядку до правоохоронних органів з приводу фальсифікації документів позивачем не надано.

За матеріалами справи, КЕВ м. Дніпро в підтвердження відмови позивача від ознайомлення та отримання копії наказу № 88 від 06 червня 2022 року про звільнення з роботи надав акт від 06 червня 2022 року (а.с.66), який був зареєстрований в журналі реєстрації вхідних документів за 2022 рік .

Отже, наданий відповідачем акт від 06 червня 2022 року є належним, допустимим та достовірним доказом в розумінні статей 77-79 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважала, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Водночас, розглядаючи ключові аргументи позивача про те, що він так і не отримав копію наказу про звільнення, довідку про роботу і в його трудову книжку не здійснений запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду, висунуті заявником в його апеляційній скарзі, та підтверджені в апеляційному суді, позбавлення працівника прав отримати зазначені письмові документи не може бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля і не задовольняє вимогу законності, передбачену статтею 8 Конвенції.

Визначальним у даній справ є не тільки те, чи дотримався роботодавець вимог чинного законодавства при звільненні працівника, а також те чи зможе останній з огляду на результати розгляду спору в суді реалізувати свої трудові права в майбутньому.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Апеляційний суд дійшов висновку, що вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення відсутності порушень з боку працедавця, котрий хоч і підтвердив обставини того, що він вжив заходів направлених на надіслання працівнику копії наказу про звільнення, довідки про роботу і запропонував здійснити в трудову книжку ОСОБА_1 відповідні записи, ці питання залишились без вирішення.

Отже з мотивів правового захисту прав працівника, суд апеляційної інстанції вважав, що немає практичної доступної для позивача можливості реалізувати свої права і отримати відповідні документи в інший спосіб, ніж за рішенням суду. У цьому аспекті, хоча законність звільнення ОСОБА_1 за сукупності наданих відповідачем письмових документів не ставиться під сумнів, в даному конкретному випадку для вирішення спору судом має значення саме задоволення вимог про зобов`язання відповідача видати позивачу копії наказу про його звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06 червня 2022року, довідки про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запис про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходив суд апеляційної інстанції, та вважав що відповідно до статті 376 ЦПК України слід частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог про відмову в позові про зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро видати копію наказу про звільнення ОСОБА_1 № 88 від 06 червня 2022року, довідку про роботу (із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати ОСОБА_1 ) і в частині вимог про внесення в трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_1 запису про присвоєння 2 категорії по 7 тарифному розряду. В решті позивачем не доведені обставини, які би спростовували висновку суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про підставніть відшкодування моральної шкоди, суд виходить із такого.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 3, 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до змісту постанови Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р., суд вбачає, що задовольняючи позов ОСОБА_1 про зобов`язання КЕВ м. Дніпро видати ОСОБА_1 копію наказу про його звільнення, довідку про роботу і внести в трудову книжку запис, апеляційний суд вказував, що на момент розгляду справи позивач так і не отримав копію наказу про звільнення, довідку про роботу і в його трудову книжку не здійснений запис. Позбавлення працівника прав отримати зазначені письмові документи не може бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля і не задовольняє вимогу законності, передбачену статтею 8 Конвенції. Визначальним є не тільки те, чи дотримався роботодавець вимог чинного законодавства при звільненні працівника, а також те чи зможе останній з огляду на результати розгляду спору в суді реалізувати свої трудові права в майбутньому. Суд вважав, що вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формального відображення відсутності порушень з боку працедавця, котрий хоч і підтвердив обставини того, що він вжив заходів направлених на надіслання працівнику копії наказу про звільнення, довідки про роботу і запропонував здійснити в трудову книжку ОСОБА_1 відповідні записи, ці питання залишились без вирішення. Суд апеляційної інстанції вважав, що немає практичної доступної для позивача можливості реалізувати свої права і отримати відповідні документи в інший спосіб, ніж за рішенням суду.

Отже, зі змісту мотивів суду вбачається, що суд дійсно не встановив вини роботодавця у тому, що ОСОБА_1 не отримав копію наказу про звільнення, довідку про роботу і в його трудову книжку не був внесений запис. Суд відзначив, що працедавець підтвердив обставини того, що він вжив заходів направлених на надіслання працівнику копії наказу про звільнення, довідки про роботу і запропонував здійснити в трудову книжку ОСОБА_1 відповідні записи. Суд апеляційної інстанції вважав, що немає практичної доступної для позивача можливості реалізувати свої права і отримати відповідні документи в інший спосіб, ніж за рішенням суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Під час розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що у нього відсутня практична можливість отримати ці документи й на підставі рішення суду.

Суд звертає увагу, що у справі № 201/4309/22 установлено, що на вимогу позивача від 22.06.2022р. відповідачем був надісланий лист вих. № 525/1736 від 27.06.2022р. з доданими до нього документами, а саме: довідка з місця роботи; довідка про доходи; завірена копія наказу № 98 від 01.09.2021р. про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії; завірена копія аркушу доведення про ознайомлення з наказом № 98 від 01.09.2021р. про присвоєння позивачу юрисконсульта 2 категорії.

Тому суд критично розцінює доводи позивача про те, що йому відмовлено у зайнятті вакантної посади викладача юридичних дисциплін Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, у зв`язку із ненаданням документів, які підтверджують досвід роботи юрисконсульта 2 категорії.

Лист Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ про відмову у розгляді документів на прийняття на посаду викладача юридичних дисциплін через відсутність підтвердження юрисконсульта 2 категорії датований 14.10.2022р. (а.с. 6).

Тобто, на момент складання цього листа позивач мав у себе завірену копію наказу № 98 від 01.09.2021р. про присвоєння юрисконсульта 2 категорії, адже лист із копією цього наказу був наданий позивачеві 27.06.2022р. Доказів того, що цього наказу у позивача не було на момент подання заяви на працевлаштування до університету суду не надано.

Судом встановлено, що 15.12.2022р. КЕВ м. Дніпро направлено ОСОБА_1 листа № 525/3819 від 12.12.2022р. зі списком згрупованих відправлень через ВПЗ № 5. На списку згрупованих відправлень міститься підпис працівника пошти про прийняття документів, однак відповідний фіскальний документ або накладна про відправлення листа ОСОБА_1 відповідачем не надана.

У листі зазначено про те, що КЕВ м. Дніпро, отримало постанову Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р. по справі № 201/4309/22. З метою добровільного виконання вищевказаної постанови, просить його ( ОСОБА_1 ) з`явитися до КЕВ м. Дніпро, за адресою: м. Дніпро, вул. Полігонна, буд. 21 у будь-який робочий день з понеділка по п`ятницю, в зручний для нього час з 08.00 год. до 17.00 год., для внесення в трудову книжку необхідного запису та отримання копій необхідних документів (а.с. 27-28).

Позивач стверджує, що від відповідача отримав поштове відправлення № 445, де у конверті знаходився чистий аркуш паперу, на зворотному боці якого містився образливий малюнок (а.с. 9, зворот). Надав до позову копію конверту поштового відправлення № 445, яка отримана ним від КЕВ м. Дніпро та копію акта відділення пошти 49107 від 03.01.2023р., яким зафіксовано невідповідність вкладення, виявлення під час огляду відправлення клієнтом (чистий аркуш паперу у вкладенні) (а.с. 9-10). Однак, відповідних доказів того, що на зворотному боці цього аркушу був образливий малюнок суду не надано, а в акті відділення пошти чітко зафіксовано отримання чистого аркушу паперу.

З огляду на те, що у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд не може прийняти до уваги лист відповідача № 525/3819 від 12.12.2022р. як доказ повідомлення позивача про необхідність явки для добровільного виконання рішення, адже доказів про відправлення листа відповідачем не надана, натомість позивачем представлено суду акт поштового відділення від 03.01.2023р., яким зафіксовано невідповідність вкладення та роздруківку трекінгу із сайту «Укрпошти» за номером № НОМЕР_2 , з якого видно, що лист був позивачем все ж отриманий особисто 03.01.2023р. (а.с. 54).

Разом із тим, стосовно відповідальності за невиконання судового рішення, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі "Хорнсбі проти Греції" ("Hornsby v. Greece") від 19 березня 1997 року (п. 40). У Рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" ("Voytenko v. Ukraine") від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

Закон передбачає кримінальну відповідальність за невиконання судового рішення, а також відповідальність у виконавчому провадженні, що передбачено статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Також передбачається судовий контроль за виконанням судових рішень.

Відповідно до статті 448 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 ЦПК України, за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Нормою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 06.12.2022р. позивачем було отримано виконавчий лист, на підставі якого 19.01.2023р. було відкрите виконавче провадження №70793104 (а.с. 7).

Стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження» регулює порядок виконання рішень суду, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 4 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що відповідач вдавався до ухилення від виконання рішення у добровільному порядку, що стало наслідком звернення виконання рішення у примусовому порядку. Право на виконання рішення суду, у т.ч. у примусовому порядку, є безумовним. Проте матеріали справи не свідчать про те, що відповідач у виконавчому провадженні зволікав із виконанням рішення суду, а позивач оскаржував бездіяльність державного виконавця щодо невжиття заходів із примусового виконання рішення суду.

Натомість, 26.01.2023р., тобто через сім днів після відкриття виконавчого провадження (19.01.2023р.) КЕВ м. Дніпро направлено до Соборного ВДВС м. Дніпро листа, у якому зазначив, що на адресу КЕВ м. Дніпро 19.01.2023р. надійшли постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №70793104, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору, згідно виконавчого листа №201/4309/22 від 04.01.2023 року. КЕВ м. Дніпро отримало постанову Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022 року по справі №201/4309/22. З метою добровільного виконання вищевказаної постанови КЕВ направлено лист ОСОБА_1 12.12.2022р. №525/3819, в якому просили його з`явитися до КЕВ м. Дніпро, за адресою: АДРЕСА_1 в будь-який робочий день з понеділка по п`ятницю, у зручний для нього час з 08.00 год. до 17.00 год. для внесення в трудову книжку необхідного запису та отримання копій необхідних документів. Конверт з листом КЕВ до ОСОБА_1 повернувся на зворотню адресу з відміткою «закінчився термін зберігання». Враховуючи вищевикладене, КЕВ м. Дніпро добровільно бажає виконати постанову Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022 року по справі №201/4309/22, але ОСОБА_1 на лист не відреагував і на телефонні дзвінки не відповідає. Вважає примусове виконання виконавчого листа №201/4309/22 від 04.01.2023р. недоцільним і безпідставним, оскільки КЕВ м. Дніпро не відмовляється виконати постанову Дніпровського апеляційного суду від 06.12.2022р. по справі №201/4309/22 (а.с. 29 -30).

Доказів того, що вказаний лист є «штучним», яка вказує позивач, суду не надано.

Суд вважає за доцільне зауважити про те, що і позивач і відповідач знаходять у м. Дніпрі, у суміжних районах, тобто не у віддалених місцях, позивач обізнаний про місцезнаходження відповідача та про графік його роботи, а тому може скористатися можливістю прибути до відповідача з метою отримання необхідних документів.

Як вказує відповідач, трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться в останнього, що ОСОБА_1 у відповіді на відзив не спростовано й долучено копію трудової книжки до відповіді на відзив (а.с. 51). Позивач не навів суду жодних міркувань про те, що йому заважало прибути на місце своєї колишньої роботи для отримання запису до трудової книжки, довідки та наказу.

Суд вважає, що у даному випадку учасники спірних правовідносин не можуть порозумітися щодо порядку виконання рішення суду, але це не свідчить про наявність умислу у відповідача, направленого на невиконання судового рішення.

За відсутністю встановленої судом протиправності діяння і вини відповідача у заподіянні шкоди, суд доходить висновку, що немає підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві за рахунок відповідача, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України із відповідача не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 259, 263-265, ч. 1 ст. 274. ч. 5 ст.279 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Судд О.С. Наумова