Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 367/3254/15-ц

провадження № 61-513св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Саранюк Л. П. від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., від 03 листопада 2022 року.

Короткий зміст заявлених вимог

1. У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_2 , про визнання недійсним рішення ради, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

2. Свої позовні вимоги перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, мотивував тим, щопрокуратурою Київської області за результатами перевірки законності розпорядження землями лісогосподарського призначення виявлено порушення вимог законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою Київської області земельних ділянок у приватну власність громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд. Зокрема, рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

3. На підставі вказаного рішення селищної ради на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЛ № 217588 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:101:0084, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зареєстрований відділом Держкомзему у місті Ірпені за № 51.

4. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2010 року ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .

5. Прокурор стверджував, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває в постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», а її передача у власність фізичній особі відбулася з порушенням норм Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Лісового кодексу України (далі - ЛК України).

6. Вказана земельна ділянка, відведена Гостомельською селищною радою Київської області під забудову, знаходиться на території національного природного парку «Голосіївський» та відноситься до земель природно-заповідного фонду.

7. Згідно зі статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, серед іншого, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

8. Прокурор також вказував, що про допущені порушення довідався після перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови від 16 травня 2014 року № 51, тому позовну давність при пред`явленні позову не пропущено.

9. Ураховуючи викладене, прокурор просив суд: визнати недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217588, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:101:0084, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 ; витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:101:0084, вартістю 36 671,20 грн.

10. Справа судами переглядалась неодноразово.

Основний зміст та мотиви рішень судів попередніх інстанцій

11. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, відмовлено.

12. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при виділенні земельної ділянки було порушено норми ЗК України та ЛК України, однак прокурор звернувся з позовом до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

13. Оригінали рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на вулицях Київській та Щорса в селищі Гостомель Київської області, а також повний пакет документів, на підставі яких приймалися відповідні рішення, були надані для вивчення прокурору міста Ірпеня Київської області 25 жовтня 2010 року, коли був чинним пункт 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), і позовна давність не поширювалася на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

14. Оскільки 15 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», яким було виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, то саме з цієї дати почався відлік позовної давності, яка спливла 15 січня 2015 року.

15. Постановою апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

16. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги прокурора є необґрунтованими, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів, які вказують на те, що земельна ділянка була передана у власність фізичної особи з порушенням вимог чинного законодавства та такою передачею було порушено права Кабінету Міністрів України.

17. Апеляційний суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка у власність ОСОБА_2 була виділена 11 березня 2010 року, тоді як межі парку «Голосіївський» було розширено у травні 2014 року, а отже посилання прокурора на виділення земельної ділянки за рахунок території парку «Голосіївський» є необґрунтованими.

18. Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 12 вересня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

19. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив питання, чи розширення території парку «Голосіївський», визначене Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», передбачено за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», чи за рахунок земель держави в особі Кабінету Міністрів України; не перевірив, у чиєму розпорядженні перебувала спірна земельна ділянка до моменту передачі у приватну власність, чи дійсно КП «Святошинське лісопаркове господарство» було постійним користувачем цієї земельної ділянки та чи передавалась вона державі в особі Кабінету Міністрів України.

20. Крім того, апеляційним судом не враховано, що відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року № 566 в межі селища Гостомель включено село Мостище (територія сучасних вулиць Київської і Щорса). Згідно з рішенням Київської обласної ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом з адміністративними межами селища Гостомель, яке входило до складу міста Ірпінь. Зазначені рішення не скасовані та є чинними.

21. Також апеляційний суд не перевірив, чи знаходиться спірна земельна ділянка в межах населеного пункту селища Гостомель, у чиєму розпорядженні перебуває ця ділянка, чи має право Кабінет Міністрів України розпоряджатися нею. Отже, фактично апеляційний суд не з`ясував, чи порушені права держави в особі саме Кабінету Міністрів України оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування та видачею на його підставі державного акта на право власності на цю земельну ділянку, а також її подальшим відчуженням.

22. Крім того, для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).

23. Постановою Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року залишено без змін.

24. Постанова апеляційного суду мотивована тим, щовисновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

25. Посилання Кабінету Міністрів України на те, що про порушення права йому стало відомо лише з позовної заяви прокурора у 2015 році, не заслуговують на увагу, оскільки КП «Святошинське лісопаркове господарство», яке на час прийняття рішення Гостомельською селищною радою Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» здійснювало лісогосподарську діяльність на закріпленій території, протягом 2009-2011 років повідомляло як правоохоронні органи (в тому числі органи прокуратури), так і інші контролюючі органи про відчуження земельних ділянок, в тому числі й спірної. Тому Кабінет Міністрів України міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила.

26. Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу прокурора Київської області задоволено частково.

27. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в мотивувальних частинах щодо наведених правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку змінено, шляхом викладення їхніх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

28. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в резолютивних частинах щодо відмови в задоволенні вказаних позовних вимог по суті залишено без змін.

29. Постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

30. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку у зв`язку з пропуском строку позовної давності, не звернули увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

31. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

32. Отже, заявлені в цій справі першим заступником прокурора Київської області позовні вимоги про визнання недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1000 га, а також про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 217588, виданого ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0084 площею 0,1000 га, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_1 , визнані такими, що не відповідають належному способу захисту.

33. Однак апеляційний суд під час перегляду рішення суду першої інстанції не звернув уваги на те, що у спірних правовідносинах важливо встановити не момент, коли позивачу стало відомо про порушення його права власності, яким фактично є результат проведеної прокуратурою перевірки або пред`явлення цього позову, а коли Кабінет Міністрів України довідався або міг довідатися про вибуття з володіння держави відповідного майна. Тобто дослідження та оцінка моменту вибуття нерухомого майна у будь-якому виді з власності позивача і встановлення обізнаності Кабінету Міністрів України із самим фактом такого порушення права власності має здійснюватися в сукупності спірних відносин, які виникли між сторонами і стали наслідком звернення з цим позовом.

34. Апеляційний суд, перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем позовної давності при зверненні з цим позовом, таких обставин не встановив і не зазначив, з якого часу Кабінет Міністрів України міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, не звернув уваги на те, що юридична особа КП «Святошинське лісопаркове господарство» і держава є різними суб`єктами права. При цьому відносини підпорядкування, в яких знаходиться КП «Святошинське лісопаркове господарство» до територіальних органів, діяльність яких спрямовується і координується Урядом, саме по собі не є доказом того, що державі в особі відповідного органу були відомі чи мали бути відомі обставини, про які знав інший суб`єкт права - юридична особа, зокрема відповідне підприємство.

35. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що розпорядження спірною земельною ділянкою державної власності було здійснене Гостомельською селищною радою Київської області з перевищенням повноважень, тобто спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави - поза його волею.

36. Подібні висновки щодо незаконності розпорядження Гостомельської селищної ради Київської області землями КП «Святошинське лісопаркове господарство» та Національного природного парку «Голосіївський» викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 367/3240/15-ц та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц, на які послався заявник в касаційній скарзі.

37. Апеляційний суд не з`ясував чи витребування майна в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном, чи відповідає така мета загальним інтересам суспільства.

38. Крім того, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, апеляційний суд не встановив, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їхнього володіння. Отже, суд не дотримався балансу інтересів сторін при вирішенні справи щодо витребування у відповідача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

39. Також апеляційний суд не дав належної правової оцінки укладеному між первісним набувачем та останнім набувачем договору купівлі-продажу від 10 червня 2010 року. Судом не досліджено належним чином зазначений договір, його зміст, не з`ясовано правовідносини, які виникли з цього договору, тобто не встановлено обставин набуття ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у власність.

40. Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року в частині мотивів відмови у задоволенні позову змінено. У решті рішення залишено без змін.

41. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до вимог частини дев`ятої статті 149 ЗК України повноваження Кабінету Міністрів України щодо виділення земельних ділянок державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні, а саме лісів, виникає у разі вилучення таких земельних ділянок в обсязі понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб. При цьому ця норма передбачає повноваження і інших органів на вчинення розпорядження державними землями, в тому числі землями лісового фонду.

42. Кабінет Міністрів України був би уповноважений на здійснення вказаних дій (відтак і представлення інтересів держави у спірних правовідносинах) у разі вилучення земельної ділянки лісу для не лісогосподарських потреб одним масивом площею понад 1 гектар. В той жде час предметом спору у цій справі є питання щодо земельної ділянки, яка має площу лише 0,1 га, що в 10 разів є меншим від розміру землі, відносно якої у Кабінету Міністрів України виникають повноваження на представлення інтересів держави у подібного роду правовідносинах.

43. Таким чином, Кабінет Міністрів України не є тим органом, який уповноважений представляти інтереси держави у цих правовідносинах. Отже прокурор, використавши надані йому повноваження самостійно обирати особу, від імені якої він звертається до суду, пред`явив позов у цій справі саме від імені Кабінету Міністрів України. За таких умов ті інтереси держави, які має право представляти вказаний орган, порушені не були, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Узагальнені доводи касаційної скарги

44. 09 січня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, та ухвалити нове судове рішення про задоволення цих вимог.

45. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій прокурор зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-178гс15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-805цс16, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 911/2534/17, від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 04 вересня 2019 року у справі № 367/3829/15-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 367/3527/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 367/3240/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 367/2528/15-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 367/3256/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 367/3255/15, від 27 травня 2020 року у справі № 367/4664/15, від 17 червня 2020 року у справі № 367/3381/15, від 26 травня 2021 року у справі № 367/3381/15, від 22 грудня 2021 року у справі № 367/3253/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 367/3252/15-ц, від 16 лютого 2022 року у справі № 367/3255/15, від 31 серпня 2022 року у справі № 367/5171/17, від 09 вересня 2022 року у справі № 367/3381/15 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

46. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки, не звернув увагу на те, що рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок 60 громадянам (включно і ОСОБА_2 ) єдиним масивом в районі вулиць Київська і Щорса. Отже рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V одночасно передано лісових земель безкоштовно у приватну власність громадян загальною площею значно більшою ніж 1 га. Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що в цій справі Кабінет Міністрів України не є тим органом, який уповноважений представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, чим обмежив право Кабінету Міністрів України на судовий захист порушених інтересів держави.

47. Крім того, в порушення вимог статті 261 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судами першої та апеляційної інстанцій взагалі не встановлено, з якого моменту власне у Кабінету Міністрів України виникло право на звернення до суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

48. Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2023 року поновлено заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 24 травня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі № 367/3254/15-ц.

49. Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року справу № 367/3254/15-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

50. Селище міського типу Гостомель Київської області було утворено відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР від 15 листопада 1938 року в існуючих межах Гостомельської сільради Київської області.

51. Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року село Мостище було віднесено до складу і в підпорядкування Гостомельської селищної ради Київської області.

52. Згідно з рішенням виконкому Київської обласної ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) рад депутатів трудящих Київської області» було затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом із адміністративними межами селища Гостомель, який входив до складу м. Ірпінь.

53. Рішенням Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено проект землеустрою та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

54. На підставі вказаного рішення на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований відділом Держкомзему у м. Ірпінь за № 51.

55. Відповідно до Указу Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6 462,62 гектара за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

56. Указом Президента України «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» від 01 травня 2014 року Кабінет Міністрів України зобов`язано забезпечити розроблення протягом 2015-2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача. Тобто земельна ділянка виділена задовго до зміни меж національного природного парку «Голосіївський», до того ж межі цього природного парку до цього часу не встановлені.

57. На запит прокуратури Київської області Управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області повідомило, що в зв`язку з відсутністю землевпорядної документації із зазначенням меж парку «Голосіївський», Управління не має можливості надати інформацію про входження земельних ділянок з вказаними у листі кадастровими номерами до меж парку «Голосіївський» (в тому числі спірної земельної ділянки).

58. Відповідно до відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 згідно з статутом підприємства, зареєстрованого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року, підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території. Також в цьому листі зазначено, що з листа прокуратури м. Києва стало відомо, що протягом 2011-2012 років пред`явлено 18 позовів на площу 2,7 га про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок (т. 1, а. с. 25).

59. Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року постановлено провести перевірку в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів в Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га (т. 1, а. с. 37, 38).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

60. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки. В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.

61. Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

62. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

63. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

64. Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

65. Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

66. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

67. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

68. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

69. Суд апеляційної інстанції, залишаючи поза увагою вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 січня 2022 року, виходив із того, що у цій справі Кабінет Міністрів України не є тим органом, який уповноважений представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, що тягне за собою відмову у задоволенні позову прокурора.

70. Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

71. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

72. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

73. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

74. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

75. Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

76. Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (прийняття рішення Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

77. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

78. Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

79. Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

80. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

81. Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

82. Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

83. Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

84. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина перша статті 1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

85. За приписами статі 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

86. Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

87. За приписами статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

88. Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

89. Водночас у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

90. Пунктом «а» частини першої статті 13 ЗК України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

91. Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1,00 га, що перебувають у державній власності, належало до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (пункт 5 частини першої статті 27 ЛК України у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

92. Згідно із частинами другою, дев`ятою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

93. За змістом статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

94. За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

95. Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

96. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

97. Тобто, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України.

98. Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеним у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15.

99. Судом апеляційної інстанції не було враховано того, що рішеннями Гостомельської селищної ради від 11 березня 2010 року було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок 60 громадянам, включаючи ОСОБА_2 , якому передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га.

100. Отже, спірну земельну ділянку лісового фонду передано у власність ОСОБА_2 з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України. При цьому із володіння держави вибула земельні ділянка, загальною площею більше 1 га.

101. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

102. За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

103. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

104. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

105. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

106. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

107. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (статті 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

108. Таким чином, через об`єктивні, видимі природні властивості земельних ділянок, виявивши розумну обачність, особа, якій виділялась земельна ділянка, могла і повинна була знати про те, що земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18, а також у постановах Верховного Суду, в аналогічних спорах, від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15-ц, провадження № 61-11159св19, 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц, провадження № 61-18599св18, 15 жовтня 2020 року у справі № 367/3514/15-ц, провадження № 61-17965св19, від 16 лютого 2022 року у справі № 367/3255/15, провадження № 61-12152св20, від 09 вересня 2022 року у справі № 367/3381/15, провадження № 61-20635св21).

109. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

110. Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що відсутність рішення держави в особі компетентного органу - Кабінету Міністрів України щодо спірної земельної ділянки лісового фонду означає, що відчуження земельної ділянки відбулось поза волею власника.

111. Фактично під час розгляду справи судами з 2015 року судами встановлено, що спірна земельна ділянка перебувала у державній власності, мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача у встановленому порядку повноважним органом не вилучалась, а зміна її цільового призначення у передбаченому законом порядку не здійснювалась. Ці обставини свідчать про наявність підстав для її витребування, оскільки держава як власник волю на відчуження спірної земельної ділянки, яка перебуває під її посиленою правовою охороною та має використовуватися в інтересах суспільства, не виявляла.

112. З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпеки довкілля та непогіршення екологічної ситуації, реалізації прав громадян на користування землями лісового призначення у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на земельну ділянку. Витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

113. Слід також звернути увагу, що права покупця у випадку витребування на користь третьої особи товару на підставах, що виникли до продажу товару, підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого статтею 661 ЦК України.

Що стосується вирішення питання щодо позовної давності Верховний Суд виходить з такого.

114. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

115. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

116. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

117. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

118. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

119. Відповідачі у справі заявили про пропуск позивачем позовної давності, мотивуючи це тим, що прокурору було і могло бути відомо про порушення прав держави з 2010 року, що підтверджується запитами прокуратури Київської області від 06 жовтня 2010 року та направленням на його адресу оспорюваного рішення і повного пакету документів, які стосувалися надання у власність громадянам земельних ділянок по непарній стороні АДРЕСА_2 від 13 січня 2011 року, 11 лютого 2011 року, 04 липня 2011 року, 05 листопада 2011 року, а з позовом до суду прокурор звернувся лише у квітні 2015 року, тобто поза межами визначеного законом трирічного строку.

120. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, не звернув увагу на те, що факт порушення вимог законодавства при відчуженні земельної ділянки виявлений органами прокуратури лише під час прокурорської перевірки у травні 2014 року та не врахував, що позовні вимоги заявлені в інтересах Кабінету Міністрів України, якому стало відомо про порушення права власності держави у 2015 році.

121. Матеріали справи не містять будь-яких відомостей про те, що державі в особі Кабінету Міністрів України, як розпоряднику земель державної власності, було відомо про порушення вимог земельного законодавства раніше.

122. Зважаючи на те, що у справі, розгляд якої розпочався у 2015 році, не вимагаються збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки і ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

123. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

124. Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

125. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

126. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

127. Перевіривши в межах доводів касаційних скарг правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу заступника керівника прокуратури Київської області задовольнити, рішення судів попередніх інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:101:0084.

Щодо розподілу судових витрат

128. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

129. Вартість майна, що є предметом спору, складала 36 671,20 грн (т. 1, а. с. 1).

130. Таким чином, сума судового збору, яка мала бути сплачена при пред`явленні позову до суду першої інстанції за вимогу майнового характеру, складала 366,71 грн.

131. У зв`язку з цим із Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 366,71 грн за подання апеляційної скарги у розмірі 550,65 грн (366,71*1,5) та за подання касаційних скарги у розмірі 2 200,26 грн (733,42*3=2 200,26), а всього: 3 117, 62 грн по 1 558,81 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника прокуратури Київської області задовольнити.

2. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 травня 2018 року, в його зміненій частині щодо вирішення позовних вимог про витребування земельної ділянки та постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування земельної ділянки.

3. Позовну вимогу першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки - задовольнити.

4. Витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:101:0084.

5. Стягнути з Гостомельської селищної ради Київської області (), ОСОБА_1 на користь прокуратури Київської області () судові витрати, що складаються із судового збору за подання позовної заяви у розмірі 366 грн 71 коп. за подання апеляційної скарги у розмірі 550 грн 65 коп. та за подання касаційних скарги у розмірі 2 200 грн 26 коп., а всього: 3 117, 62 грн (три тисячі сто сімнадцять) гривень 62 (шістдесят дві) копійки, по 1 558 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 81 (вісімдесят одна) копійка з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта
В. В. Шипович