Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4063/22
Номер провадження2/711/560/23
РІШЕННЯ
21 квітня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.,
при секретарі Кофановій А.О.,
за участі:
прокурорів Барбаш О.А., Антощук СВ.
представників позивача Кирмана В.О., ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Сидор Остапа, в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_3 про витребування майна,-
Перший заступник керівника Черкаської обласної прокуратури, діючи в інтересах Черкаської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування квартири АДРЕСА_1 на користь Черкаської міської ради, а також про стягнення з ОСОБА_3 судового збору у сумі 7838,71 грн.
Оскільки, розпорядження органу приватизації не приймалось, квартира АДРЕСА_3 в приватну власність не передавалась, у державного реєстратора виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницької І.В. були відсутні підстави для реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_3 .
Відтак просила суд витребувати від ОСОБА_3 на користь Черкаської міської ради квартиру АДРЕСА_3 та стягнути судовий збір.
Ухвалою від 11.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
09.11.2022 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Черкаська міська рада зобов`язана була вжити заходів необхідних для прийняття у комунальну власність будинку АДРЕСА_4 та оформити право комунальної власності у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію» речових прав на нерухоме майно». В той же час, позивачем не надано доказів на підтвердження права комунальної власності на спірне майно.
Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, а саме пред`явлення віндикаційного позову до відповідача, є неналежним способом захисту, враховуючи відсутність доказів належності спірного майна до права власності позивача. Також позивач зазначив, що станом на день видачі свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1997 року порядок приватизації державного житлового фонду визначався нормами ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. Таким чином, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство передбачало прийняття розпорядження органом приватизації, виготовлення ним свідоцтва про право власності на житло та його реєстрацію органом приватизації у спеціальній реєстраційній книзі. Відомості про таку реєстрацію щоквартально передавалися до БТІ органом приватизації, Обов`язкова подальша реєстрація виданого органом приватизації свідоцтва про право власності на житло органом технічної інвентаризації була запроваджена лише 23.08.1994 року, до цього моменту свідоцтва, що видавалися органом приватизації не підлягали обов`язковій подальшій реєстрації БТІ, і вважалися належними документами, що підтверджують виникнення права власності громдян на приватизоване ними житло. Оскільки свідоцтво про право власності на житло датоване 21.07.1993 року, тобто до моменту запровадження норми про подальшу обов`язкову реєстрацію в органах технічної інвентаризації, останнє, в розумінні його документальної достатності, повноти та чинності не потребувало такої дії. Отже, відповідач вважає, що саме факт прийняття розпорядження органу приватизації про передачу квартири в приватну власність, в момент прийняття якого відбулася зміна власника і відповідно вибуття з комунальної власності. При цьому, прийняття такого розпорядження є актом органу місцевого самоврядування, який пов`язаний із реалізацією його волі, що виключає юридичні підстави для застосування інституту віндикації згідно положень статті 388 ЦК України. Твердження Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради стосовно відсутності у електронних відомостях відповідного розпорядження про приватизацію майна, не може спростовувати наявності такого розпорядження в архівних даних Черкаської міської ради. Окрім іншого, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин протиправного вибуття квартири із власності територіальної громади, притягнення винних осіб до відповідальністю та, як наслідок, ухвалення обвинувального вироку, яким може бути встановлено факт протиравного заволодіння майном.
21.11.2022 представником позивача подано відповідь на відзив.
07.12.2022 представником позивача, через канцелярію суду, наданні письмові пояснення.
Ухвалою від 07 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених у ньому та просив задовольнити. Пояснив, що державна реєстрація права приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 здійснена приватним реєстратором на підставі нечинних документів, які в установленому законом порядку не видавалися уповноваженим особам.
Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, підтвердили, що об`єкт нерухомості незаконно вибув з комунальної власності міста Черкаси.
Представник відповідача адвокат Бабіч Т.Г. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Зазначила, що твердження представників позивача не відповідають фактичним обставинам та спростовуються наявними в матеріалах справи долученими до матеріалів справи документами.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Також, у вказаному листі Черкаської міської ради зазначено, що квартиру АДРЕСА_3 у 1969 році отримала сім`я: ОСОБА_10 , 1905 р.н. (знятий з реєстрації у 1976 році), його дружина ОСОБА_11 , 1907 р.н. (знята з реєстрації у 1993 році), їх дочка ОСОБА_7 , 1946 р.н. Квартиронаймач квартири ОСОБА_7 , 1946 р.н., не проживає в квартирі понад 5 років, її місце проживання не відоме (акт обстеження КП «Придніпровська СУБ» від 05.04.2019). Тривалий час не здійснюється оплата за комунальні послуги. Також, згідно поквартирної картки, ОСОБА_3 ніколи не була зареєстрована за вищевказаною адресою, а отже із законодавством України не мала право на оформлення приватизації на зазначену квартиру.
13.05.2022 року виконавчий комітет Черкаської міської ради, на запит СУ ГУ НП в Черкаській області повідомив, що квартира АДРЕСА_3 належить до комунальної власності міста, оскільки квартиронаймач ОСОБА_7 , 1946 р.н., не скористалася своїм правом на приватизацію жилої площі.
Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 26.06.2003 №3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» будинок АДРЕСА_4 , перебуває в міській комунальній власності.
Згідно із довідкою Центру надання адміністративних послуг «Центр дія» виконавчого комітету Христинівської міської ради від 16 серпня 2022 року №158, наданою на запит Черкаської обласної прокуратури, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в АДРЕСА_5 з 12.05.2009 року по даний час.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п.2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (Такий висновок наведено у пункті 37 постанови Великої плати Верховного Суду від 06.07.22 у справі №914/2618/16).
Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння (Такий висновок наведено у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.18 у справі № 653/1096/16-ц).
Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння майном шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таке майно.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. (Такі висновки наведені у пунктах 62-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.21 у справі №359/3373/16-ц).
Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовну презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. (Такі висновки наведені у пунктах 62-67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.21 у справі №359/3373/16-ц).
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.22, справа №199/8324/19)
Якщо позивач вважає, що його право власності порушене тим, що воно зареєстроване за відповідачем (зокрема без достатньої правової підстави), то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна. Рішення суду про його задоволення дозволяє внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.22, справа №914/2618/16).

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. (Такі висновки наведено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.18 у справі №488/5027/14-ц).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (Такі висновки наведено у пунктах 80-83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.21 у справі №359/3373/16-ц).

Не є порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Судовим розглядом було встановлено, що реєстрація права власності квартири АДРЕСА_3 відбулась на підставі свідоцтва про право власності на житло 21.07.1993 та технічного паспорта від 29.03.2012, які не можуть вважатись підставою виникнення права власності, оскільки ОСОБА_3 ніколи не була власником вказаною квартири.

Не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно, якщо вона знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

Відповідач, якому було відчужено нерухоме майно, проявивши розумну обачність, не міг не знати про незаконність набуття ними цього майна. Тому відповідач не може вважатися таким, який покладався на легітимність та добросовісність своїх дій. Дії відповідача з набуття майна є недобросовісними.

Внаслідок незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нерухомим майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) і далі повинно належати позивачу його власнику. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння тієї особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 Цивільного кодексу України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

Водночас з огляду на висновок про відсутність добросовісного набуття права власності на спірне майно відповідачем та особою, яка відчужила відповідачу таке майно, зазначені норми не підлягають застосуванню в частині вимог до відповідача. Відповідач не набув права власності на спірну квартиру, яка перебуває у комунальній власності.

Недобросовісне заволодіння відповідачем чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Витребування майна від відповідача без будь-якої компенсації у даному випадку не є порушення справедливого балансу, є пропорційним та відповідає легітимній меті втручання у право на володіння майном. Витребування майна від відповідача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Одним і способів судового захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 ст.ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що під час розгляду справи, суд має керуватись принципом juranovitcuria («суд знає закон»). При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02.07.2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Змістом позову прокурора є вимога про витребування майна із власності відповідача на користь міської ради.

Водночас, задоволення позову та витребування майна з незаконного володіння відповідача на користь власника не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, а, з урахуванням принципу jura novit curia, відповідає способу захисту, встановленого законом, відповідно до змісту порушеного права позивача, характеру його порушення та спричинених таким порушенням наслідкам.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Незаконне позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих ст. 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та їх обтяжень встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1-3 частини 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

27.07.2021 державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Черкаської області Губницькою Іриною Валеріївною прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Підставою для державної реєстрації є Довідка, серія та номер №14215о, видана 23.07.2021, видавник: Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації», Свідоцтво про право власності на житло , серія та номер № НОМЕР_1 , виданий 21.07.1993, видавник: Керівник органу приватизації, технічний паспорт, серія та номер №142, виданий 29.03.2012, видавник Комунальне підприємство «Черкаське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації»

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (частина 1 статті 345 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках), де мешкають два і більше наймачів.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 09.08.2022 №10859-01-11 у реєстрі приватизованого житла м. Черкаси відсутня інформація про приватизацію квартири АДРЕСА_3 , відповідно і свідоцтво про право власності від 21.07.1993 №465-р на ім`я ОСОБА_3 на квартиру органом приватизації не видавалося. Житловий будинок АДРЕСА_4 відповідно до рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003 № 3-531 "Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління", є міською комунальною власністю.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 цього Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Положеннями частини 4 статті 18 Закону обумовлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Умови, підстави та процедура проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015.

Згідно з пунктами 6 та 7 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до пункту 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (крім випадків державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року); 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинки); 4) письмова заява співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що перебуває у спільній частковій власності); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Порядком визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені.

З огляду на закріплені у статтях 9 та 19 Закону положення, порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Суд встановив, що державна реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101) за ОСОБА_3 здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Христинівської міської ради Губницькою І.В. на підставі документів, які в установленому законом порядку не видавалися уповноваженими особами, а саме свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1993 та технічного паспорту від 29.03.2012.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_3 незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Черкаси поза волею власника та перебуває у незаконному володінні ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина 1 статті 388 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 7838.71 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №1321 від 17 серпня 2022 року, а тому до стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь Черкаської обласної прокуратури підлягає стягненню 7838.71 грн судових витрат.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 387 ЦК України та керуючись ст. ст. 81, 258-259, 263, 264, 265, 268, 280, 315, 317, 352, 354, 355 ЦПК України, суд-

вирішив:

Позов Першого заступника керівника Черкаської обласної прокуратури Сидор Остапа (, місце знаходження: бульвар Шевченка, 286 м. Черкаси, 18000 ), в інтересах держави в особі Черкаської міської ради (, місце знаходження: вул. Байди Вишневецького, 36, м. Черкаси, 18000) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про витребування майна задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь власника Черкаської міської ради квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Черкаської обласної прокуратури (, місце знаходження: бульвар Шевченка, 286 м. Черкаси, 18000, р/рUA0003751 в державній казначейській службі України у м. Київ) 7838,71 грн. ( сім тисяч вісімсот тридцять вісім гривень 71 копійок) витрат зі сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Р.В.Демчик

Повний текст рішення складено 01.05 2023 року.

Головуючий: Р. В. Демчик