Справа № 175/3762/22
Провадження № 2/175/1046/22
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" травня 2023 р. смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Одоєвець А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське в порядку

спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) про стягнення моральної та матеріальної шкоди з органу державної влади,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) про стягнення моральної та матеріальної шкоди з органу державної влади, який згодом уточним, мотивуючи свої вимоги наступним. В Слобожанському відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває на виконанні виконавчий лист про стягнення судових витрат у сумі 454.00 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 28.07.2021 року за його заявою було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66301423 старшим державним виконавцем Сищик О.О. Позивач зазначив, що 05.10.2021року надіслав реквізити боржнику ОСОБА_3 , дану заяву було надіслано на офіційну електронну адресу Слобожанського ВДВС та було отримано відповідною особою. Зазначає, що 19.11.2021 року старшим державним виконавцем Слобожанського ВДВС Сищик О.О. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, однак коштів йому перераховано не було. 22.11.2021 року він звернувся до старшого державного виконавця Слобожанського ВДВС Сищик О.О. з заявою про надсилання стягнутих коштів поштовим переказом, яку він надіслав на офіційну електронну адресу Слобожанського ВДВС. Позивач вказує, що жодної відповіді та кошти, після закриття виконавчого провадження він не отримував. 10.02.2022 року він звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України (.Київ), на що отримав формальні відписки. Зазачає, що 15.11.2022 року він повторно звернувся з заявою про надсилання стягнутих коштів поштовим переказом, проте кошти не отримав. В зв?язку з чим, просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі загальної суми шкоди - 454.00 грн., сума інфляційних втрат -141,74 грн, сума трьох процентів річних від простроченої суми-19.29 грн. та моральну шкоду у розмірі 321204,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в

повному обсязі, надав пояснення відповідно до позову, додатково зазначивши, що станом на 15.05.2023 він не отримав поштовий переказ в сумі судового збору та у поштовому відділені йому повідомлено, що грошового переказу на його ім`я на відділенні не має. Свою позицію щодо отримання коштів за виконавчим листом через поштовий переказ, пояснює тим, що державним виконавцем в інших виконавчих провадженнях на його банківські рахунки було накладено арешт.

Представник відповідача у судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог, пославшись на відзив. Додатково зазначив, що ним було зроблено перерахунок грошових коштів на ім`я позивача, про що в матеріалах справи містяться квитанції, також неодноразово направлялись вимоги до Укрпошти. В задоволенні позову просив відмовити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, покази позивача як свідка, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до такого.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст.3,8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди,завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди,

завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних

стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних правил, визначених ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, вини цих органів.

Судом встановлено, що 28.07.2021 року було винесено постанову про відкриття

виконавчого провадження №66301423 старшим державним виконавцем Сищик О.О. про стягнення суми судових витрат врозмірі 454 грн. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (а.с.4). Та 05.10.2021року позивачем надіслано реквізити боржника ОСОБА_3 ,дану заяву було надіслано на офіційну електронну адресу Слобожанського ВДВС та було отримано відповідною особою (а.с. 5). 19.11.2021 року старшим державним виконавцем Слобожанського ВДВС Сищик О.О. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (а.с.6). 22.11.2021року позивач звернувся до старшого державного виконавця Слобожанського ВДВС Сищик О.О. з заявою про надсилання стягнутих коштів поштовим переказом, яку він надіслав на офіційну електронну адресу Слобожанського ВДВС (а.с.7).10.02.2022 року позивач звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України (Київ)через неотримання коштів, на що отримав відповідь (а.с.10-11). 15.11.2022 року він повторно звернувся з заявою про надсилання стягнутих коштів поштовим переказом, оскільки кошти не отримав (а.с.2).

Державним виконавцем надані копії вимог до позивача від 19.11.2021, 01.01.2022, 17.06.2022 про надання реквізитів для здійснення перерахування горшових коштів (а.с.31-32,35-36, 41-42), вимог до Дніпропетровського відділеня АТ «Укрпошта» від 06.12.2021, 26.05.2022, 17.04.2022 (а.с.33-34, 39-40, 43-44), головний поштамп від 03.02.2022 (а.с.37-38) та інші (а.с.45-52). Але доказів про направдення та отримання вимог стороною відповідача суду не надано. Також надано листи адресовані позивачу з боку відповідача від 25.11.2022 та 06.12.2021 (а.с.53-57) про необхідність повідомлення банківського рахунку. Державним виконавцем також надано копію платіжного доручення від 22.11.2022 про перерахунок 454 грн. (а.с.58) та копію квитанції від 12.05.2023 про перерахунок позивачу зазначену суму. Тоді як позивачем надано копію відповіді Укрпошти від 04.01.2023 про те, що в період з 04.07.2022 по 04.01.2023 на його ім`я від Слобожанського ВДВС інформація по переказам відсутня (а.с.82), через що він звернувся до відділення Укрпошти повторно 15.05.05.2023.

Позицію щодо отримання коштів за виконавчим листом саме через поштовий переказ, позивач пояснює тим, що це передбачено Законом «Про виконавче провадження» та державним виконавцем в інших виконавчих провадженнях на його банківські рахунки було накладено арешт, що державним виконавцем не оспорювалось.

За заявою позивача ОСОБА_1 про допит його в якості свідка, він в судовому засіданні був допитаний як свідок та пояснив, що кошти в суммі 454 грн. в якості судового збору він не отримував переказом від Укрпошти, неодноразово звертався до державного виконавця з цього приводу, на його звернення до відділення Укрпошти 15.05.2023 йому було повідомлено, що грошового переказу на його ім`я не надходило.

Відповідно до ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини).

В даному випадку за нормами ст.ст.1173,1174,1176 ЦК України шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди.

Разом з тим, в силу вимог ст.ст.12,13,81 ЦПК України позивач повинен подати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Дії (бездіяльність) посадових осіб державного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у справах відповідної категорії,оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 р., справа №920/715/17). Так, невиконання рішення про стягнення судового збору та закриття виконавчого провадження без його фактичного виконання по теперішній час, неоднарозові звернення позивача з цього приводу до різних установ, свідчить про бедіяльність державного виконавця.

Доводи відповідача суд відхіляє, оскільки ним не надано належних доказів проотримання позивачем суми судового збору чи знаходження цих коштів у відділенні Укрпошти, тоді як позивачем надано довідка про відсутність грошового переказу на його ім`я у поштовому відділенні.

Щодо, позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 454 грн., що є сумою судового збору за виконавчим провадженням, суд вважає вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за таких обставин позивач має право оскаржити постанову про закриття виконавчого провадження, а задоволення цих позовних вимог може привести до подвійного стягнення. Та по суті ці вимоги не є матеріальною шкодою, а є судовими витратами, які вже стягнуті рішенням суду на користь позивача.

Таким чином вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних задоволенню не підлягають, крім того ст.625 ЦК України застосовується у випадку порушення грошового зобов`язання, тоді як в даному випадку має місце ані не виконання грошового зобов`язання, а бездіяльність державного виконавця при виконанні рішення суду.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з

каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною

поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи

пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної

або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими

коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також зурахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов"язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер порушення прав, глибину та тривалість душевних страждань позивача, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого порушеного права. Зокрема, що все це призвело до зміни звичного укладу його ж иття, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав, що, на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання.

Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мат и суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам.

Разом з тим, заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 321 204 грн., суд вважає перебільшеним.

Суд приходить до висновку про наявність у позивача на протязі тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у результаті вищезазначених систематичної, протиправної бездіяльності державного виконавця, позивач постійно змушений був докладати надмірних зусиль, витрачати свій час щодо вчинення дій, які державний виконавець був зобов`язаний виконати відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Аналізуючи вищевикладені обставини керуючись принципами розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Разом з тим, відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Тобто таке залучення відбувається виключно за клопотанням позивача. Таке клопотання позивачем не подававалось.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Окрім цього, згідно п. 5 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Алпатов проти України» від 18 грудня 2012 року, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк через бездіяльність державних виконавців, а тому заявники скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їхню користь та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг. Відповідно до п. 13 Конвенції суд зазначив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, та статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективно національного збору юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди,завданої таким невиконанням.

При визначенні порядку стягнення з Держави моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст. ст.2, 170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення (списання), оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (п.6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач був звільненийвід сплати судового збору за подання цього позову до суду, його позов до Держави задоволений, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести на рахунок Держави.

Керуючись ст.ст. 12 , 13, 76-82, 89, 141, 233, 263-265, 353, 354 ЦПК України, ст.ст.

23, 1173,1174 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) про стягнення моральної та матеріальної шкоди з органу державної влади, про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок Держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання, складання повного судового рішення).

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 22.05.2023р.

Суддя О. М. Білоусова