Єдиний унікальний номер справи 759/4088/20
Провадження №22-ц/824/5726/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договорів позики недійсними.

В обґрунтування позову зазначив, що 01.03.2015 р. між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно з яким відповідач передає, а позивач приймає для використання в комерційній діяльності грошові кошти в сумі 100 000,00 євро на строк до 28.02.2016 р., за користування грошовими коштами позивач сплачує відповідачу відсотки із розрахунку 10% річних. Також 01.03.2015 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з яким відповідач передає, а позивач приймає для використання в комерційній діяльності грошові кошти в сумі 57540,00 євро на строк до 01.05.2015 р., за користування грошовими коштами позивач сплачує відповідачу відсотки із розрахунку 10% річних.

Позивач вказує, що не отримував від відповідача грошових коштів за вказаними договорами позик. Позивач наголошує, що окрім договорів позик від 01.03.2015 р. будь-які інші документи (розписки про отримання коштів, банківські, касові документи тощо), які можна вважати належними доказами на підтвердження передачі коштів за даними договорами позик, відсутні. При цьому зміст оспорюваних правочинів не свідчить та не є доказом одержання ним коштів від відповідача.

Непередання позивачу грошових коштів за договорами позик підтверджується відсутністю безготівкових розрахунків між позивачем та відповідачем, відсутністю касових розрахунків між позивачем та відповідачем, відсутністю дозвільних документів на здійснення платежу (надання позики) в іноземній валюті, відсутністю обліку заборгованості в бухгалтерській та фінансовій звітності позивача, відсутністю згоди дружини відповідача на відчуження майна (грошових коштів) на користь позивача.

Позивач наполягає, що його фактичні дії щодо сплати ним відповідачу 37277,00 євро не свідчать про визнання ним існування боргу за вказаними договорами позик, оскільки такі кошти передавалися ним відповідачу у зв`язку з існуванням між сторонами інших правовідносин, а не правовідносини позики. Пояснюючи суду такі інші правовідносини, позивач посилається на те, відповідач, починаючи з 2009 року, був керівником представництва німецької компанії «Хансгрое» в Україні, що спеціалізується на виготовленні санітарно-технічного обладнання, а відповідач був представником Кіпрської компанії «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД» на підставі відповідних довіреностей. Договорами про співпрацю між компаніями «Хансгрое» та «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД», які укладалися з 2010 по 2015 роки, було погоджено, що компанія «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД» зобов`язується реалізувати продукцію компанії «Хансгрое», а за виконання плану з її реалізації буде отримувати бонуси та додаткові знижки, частина з яких (у грошовому вираженні) в подальшому передалавался ним особисто відповідачу. Останній, як керівник компанії «Хансгрое», мав визначальний вплив на здійснення оптових поставок продукції «Хансгрое» на території України та ціни даних поставок.

Позивач стверджує про те, що відповідач, зважаючи на свої повноваження в якості керівника «Хансгрое» в Україні, висунув йому умову, що відповідна сантехнічна продукція буде постачатись лише за умови підписання договорів позики безпосередньо між відповідачем та позивачем, сума заборгованості за якими повторювала б суму бонусів та додаткових знижок, отримуваних «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД» від співпраці з «Хансгрое». Стверджуючи, що за викладених умов грошові кошти за договорами позик від 01.03.2015 р. не отримувалися ним від відповідача, позивач вважає, що дані правочини не підтверджують реального передання коштів між їх сторонами в якості позики, відтак відсутність реальності цих правочинів позики не відповідає вимогам закону, оскільки не спрямовує такий правочин на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням вимог ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, у зв`язку з чим такі договори позик, на його думку, підлягають визнанню судом недійсними на підставі ст.ст. 215, 1051 ЦК України.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати недійсним договір від 01.03.2015 р. на суму 100000,00 євро зі строком до 28.02.2016 р., визнати недійсним договір від 01.03.2015 р. на суму 57540,00 євро зі строком до 01.05.2015 р., а також стягнути судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

01.03.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

10.04.2023 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про докази судових витрат відповідача на апеляційний розгляд справи.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 01.03.2015 р. між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір, згідно якого відповідач (кредитор) передає, а позивач (позичальник) приймає для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти у розмірі 100000,00 євро на строк до 28.02.2016 р. Відповідно до умов договору позичальник має право дострокового повернення суми боргу або його частини; за користування грошовими коштами позичальник сплачує кредитору проценти із розрахунку 10% річних; позичальник проводить виплату процентів щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць; за останній місяць користування виплата процентів проводиться одночасно з поверненням основної суми позики.

01.03.2015 р. між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір, згідно якого позивач (кредитор) передає, а відповідач (позичальник) приймає для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти в розмірі 57540,00 євро на строк до 01.05.2015 р. Відповідно до умов договору позичальник має право дострокового повернення суми боргу або його частини; за користування грошовими коштами позичальник сплачує кредитору проценти із розрахунку 10% річних; позичальник проводить виплату процентів щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць; за останній місяць користування виплата процентів проводиться одночасно з поверненням основної суми позики.

Вказані правочини виготовлені з додержанням письмової форми та містять підпис ОСОБА_2 та підпис ФОП ОСОБА_1 , скріплений його печаткою.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Основною підставою для звернення позивача до суду із даним позовом було те, що позивач не отримував від відповідача грошових коштів за оскаржуваними договорами позики.

Не погоджуючись із такими твердженням позивача, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що існує ряд рішень судів про стягненню з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів та визнання договорів позики недійсними, зокрема рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 р., залишене в силі постановою Київського апеляційного суду від 02.10.2019 р. та постановою Верховного Суду від 21.10.2020 р., у справі № 759/9962/17, а також рішення Подільського районного суду м. Києва від 16.12.2019 р., частково змінене постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2020 р., залишеною в силі постановою Верховного суду від 21.07.2021 р. у справі № 758/2418/17.

В кожній з вищевказаних судових справ ОСОБА_1 обґрунтовував свою позицію твердженням про те, що кошти реально не передавались. Вказані твердження були оцінені судами, на підставі чого суди прийшли до висновку, що такі твердження не відповідають дійсності.

Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.12.2019 р., частково зміненим постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2020 р., залишеною в силі постановою Верховного суду від 21.07.2021 р. у справі № 758/2418/17 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики від 01.03.2015 р., були досліджені доводи ОСОБА_2 про передачу ним на підставі договорів від 01.03.2015 р. у позику ФОП ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 157540,00 євро, а також доводи ФОП ОСОБА_1 про неотримання ним вказаних грошових коштів. В рамках даної справи судом було встановлено той факт, що ФОП ОСОБА_1 було фактично одержано зазначену позику, у зв`язку з чим судом було постановлене рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 грошового боргу у сумі 131581,76 євро.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 р., залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 02.10.2019 р. та постановою Верховного Суду від 21.10.2020 р. у справі № 759/9962/17 досліджувалася позиція ФОП ОСОБА_1 про удаваність договорів позики від 01.03.2015 р., адже за його твердженням грошові кошти за вказаними правочинами ним не отримувалися, проте поверталися ним представнику компанії «Хансгрое» ОСОБА_2 як бонуси з продажу компанією «Дефінекс Трейдінг енд Сервісез ЛТД» сантехнічної продукції компанії «Хансгрое».

В рамках зазначеної справи судом було встановлено безпідставність таких доводів ФОП ОСОБА_1 . При цьому суд встановив, що умови спірних договорів чітко визначають волю сторін правочину в отриманні позики, умови її надання, визначення сторонами розміру позики, строку її повернення та порядок сплати відсотків за користування позикою. Тобто, сторони правочину - позивач та відповідач вчинили дії спрямовані на набуття прав та понесення обов`язків за договором позики.

Також даним рішенням було встановлено факт відсутності між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовленостей щодо виплати останньому позивачем бонусів від діяльності компанії «Дефінекс Трейдінг енд Сервісез ЛТД» по реалізації продукції компанії «Хансгрое» та відсутності впливу відповідача на позивача щодо оформлення договорів від 01.03.2015 р. як підстави для виплати таких бонусів під загрозою розірвання ділових стосунків між названими компаніями.

У обох вищезгаданих справах ОСОБА_1 (і як відповідач у справі №758/2418/17 про стягнення з нього боргу, і як позивач у справі №759/9962/17 про визнання договорів позик недійсними з підстав удаваності) обґрунтовував свою позицію тим, що гроші у позику ним фактично не отримувалися. В той же час, з вищевказаних рішень вбачається, що під час розгляду зазначених справ суди всіх рівнів встановлювали фактичне отримання позивачем грошових коштів від відповідача.

З огляду на вищевказане, твердження апелянта про те, що судами у справах №759/9962/17 та №758/2418/17 не встановлювався та не оцінювався факт передачі та отримання грошових коштів між сторонами оспорюваних договорів позик, у зв`язку з чим рішення судів у зазначених справах не мають преюдиційного значення, не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Не може погодитися апеляційний суд й з посиланням апелянта з вищевказаного приводу на положення ч. 7 ст. 82 ЦПК України, оскільки в зазначених справах встановлення фактичної передачі коштів в рамках договорів позики є не правовою оцінкою суду, а саме встановленим судом в межах предмету розгляду справи фактом.

Зврахуванням вищезазначеного, судом першої інстанції було вірно встановлено факт передачі коштів за договорами позики, оскільки це вже було встановлено рішеннями суду у справах №759/9962/17 та №758/2418/17.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що встановленні у справах №759/9962/17 та №758/2418/17 обставини не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи, оскільки такі обставини були оціночним судженням судів, що не відповідає положенням ст. 82 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими доводами апелянта.

В рамках рішень у справах №759/9962/17 та №758/2418/17 було чітко встановлено саме факт передачі коштів в рамках оскаржуваних угод. За таких умов, дані обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони є саме встановленими, а не оціночними судженнями. Крім того, апеляційний суд вважає, що апелянт невірно трактує ч. 2 ст. 82 ЦПК України, оскільки вона передбачає саме правову оцінку обставин, тобто можливість і порядок застосування норм права до встановлених судом обставин. У справах №759/9962/17 та №758/2418/17 суди надали правову оцінку певним обставинам, оскільки без цього рішення суду ухвалене бути не може. В той же час в рамках даних справ було чітко встановлено саме факт передачі грошових коштів від позикодавця позичальнику. За таких умов даний факт є саме преюдиційним і не підлягає повторному доказуванню в іншій справі між цими ж сторонами. Встановлення преюдиційності даної обставини обумовлює відсутність необхідності для її повторного доказування у даній справі, що в свою чергу є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, у суду першої інстанції була відсутня необхідність повторного дослідження даних обставин, а доводи апеляційної скарги щодо неналежності такого дослідження не мають вирішального значення при розгляді даної справи.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько