Провадження № 2/204/942/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -

В С Т А Н О В И В:

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 3-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 11 травня 2006 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», з 16 липня 2012 року працював гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті. Наказом № 2756/к від 27 жовтня 2021 року позивач звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Після звільнення та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, не виплативши йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 55343 гривні 12 копійок, яка визначена після утримання обов`язкових платежів та зборів. В день звільнення позивач працював, тому саме в день звільнення 27 жовтня 2021 року відповідач зобов`язаний був провести з позивачем остаточний розрахунок. Однак в порушення зазначених вимог законодавства, відповідач не виплатив позивачу належні суми, у зв`язку з чим, на переконання позивача, повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. За розрахунками позивача, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку (по день постановлення рішення), а саме з 28 жовтня 2021 року по день ухвалення рішення, розмір якого станом на 21 листопада 2022 року становить 204075 гривень 20 копійок. Тому, прохає суд стягнути з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 55343 гривні 12 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2021 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 21 листопада 2022 року складає 204075 гривень 20 копійок.

Ухвалою суду від 16 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 19).

21 грудня 2022 року представником позивача адвокаткою Малькевич Н.В., подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 16 грудня 2022 року, зазначені в ухвалі суду недоліки представником позивача усунуто (а. с. 21-23).

Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 24), копія якої надіслана учасникам справи 26 грудня 2022 року за вихідним № 1439/23-вих/2/204/942/23 від 26 грудня 2022 року (а. с. 25), та отримана відповідачем 08 березня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 27).

16 березня 2023 року на електронну адресу та 03 квітня 2023 року на поштову адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача ОСОБА_2 , на позовну заяву (а. с. 29-30, 36-39), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач звільнений з підприємства 14 вересня 2022 року наказом №2275/к за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні, нараховано після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: за грудень 2019 року 608 гривень 76 копійок, за січень 2020 року 12241 гривня 66 копійок, за лютий 2020 року 19979 гривень 74 копійки, за березень 2020 року 2517 гривень 34 копійки, за квітень 2020 року 11324 гривні 13 копійок, за квітень 2021 року 592 гривні 43 копійки, за травень 2021 року 6 593 гривні 38 копійок, за червень 2021 року 411 гривень 84 копійки, за липень 2021 року 436 гривень 91 копійка, за серпень 2021 року 636 гривень 93 копійки, а всього 55343 гривні 12 копійок. Суми зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. 27 жовтня 2021 року позивачу була видана трудова книжка, після чого позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення повного розрахунку із ним, але з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. Ні при звільненні, ні під час отримання трудової книжки, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведенням остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Крім того, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, такі вимоги позивач вважає безпідставними. Зазначає, що позивач знав про порушення свого права ще 01 лютого 2022 року, коли отримав довідку про заборгованість по заробітній платі, а до суду звернувся у грудні 2022 року, тобто умисно затягував строк звернення для отримання додаткового фінансового забезпечення. Просить також врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища, а періодом затримки виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати 09 березня 2023 року, тобто з наступного дня після отримання відповідачем позовної заяви. Зазначив, що ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із виплатою поточної заробітної плати працівникам, забезпеченням життєдіяльності підприємства, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Однак, через несвоєчасне погашення дебіторської заборгованості декількома дебіторами протягом тривалого терміну, відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки із сплати заборгованості по заробітній платі. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці складає 744,80 грн. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, а також розглянути справу без участі представника відповідача.

Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив позивачем до суду не надано.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 11 травня 2006 року позивач працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 6-8). 27 жовтня 2021 року відповідачем звільнено позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, на підставі наказу № 2756/к від 27 жовтня 2021 року (а. с. 6-8).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Звернувшись до суду, позивач просив, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 55343 гривні 12 копійок.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу.

При цьому, суд зазначає, що жодних додаткових заяв від працівника, які б були підставою для проведення такого розрахунку, чинним законодавством України не передбачено.

У зв`язку з цим, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні при отриманні трудової книжки не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачем була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє.

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Разом з цим слід зазначити слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення ОСОБА_1 з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», тобто станом на 27 жовтня 2021 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату.

Згідно з довідкою № 81 від 01 лютого 2022 року, виданою Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», вбачається, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по серпень 2021 року (а саме: грудень 2019 року 608 гривень 76 копійок, січень 2020 року 12241 гривня 66 копійок, лютий 2020 року 19979 гривень 74 копійки, березень 2020 року 2517 гривень 34 копійки, квітень 2020 року 11324 гривні 13 копійок, квітень 2021 року 592 гривні 43 копійки, травень 2021 року 6 593 гривні 38 копійок, червень 2021 року 411 гривень 84 копійки, липень 2021 року 436 гривень 91 копійка, серпень 2021 року 636 гривень 93 копійки) у загальному розмірі 55343 гривні 12 копійок, при цьому сума заборгованості з виплати заробітної плати зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів (а. с. 9).

Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 55343 гривні 12 копійок та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з грудня 2019 року по серпень 2021 року у розмірі 55343 гривні 12 копійок, без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 204075 гривень 20 копійок, наводячи у позовній заяві розрахунок за період починаючи з 28 жовтня 2021 року по 21 листопада 2022 року, оскільки розрахунок з позивачем так і не проведений.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19).

Так, приписами ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що довідка № 81 про заборгованість по заробітній платі позивача була видана Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» 01 лютого 2022 року, а позовна заява з вимогами, зокрема, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, надійшла до суду лише 09 листопада 2022 року. При цьому, позивач не подавав заяву про поновлення строків для звернення до суду з такими позовними вимогами.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поважними причинами пропущення строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на оскарження рішення роботодавця про звільнення без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Так, теорією та практикою вироблені правила, згідно з якими причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що він з поважних причин пропустив строк на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також взагалі не подано заяву про поновлення таких строків, приймаючи до уваги те, що довідка № 81 про заборгованість по заробітній платі позивача була видана Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» 01 лютого 2022 року, але з вказаним позовом до суду звернувся лише у грудні 2022 року, через 10 місяців, тобто із пропуском строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «ВК «Краснолиманське» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід відмовити.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд не бере їх до уваги, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні ОСОБА_1 до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок.

З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог про середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом відмовлено, то судові витрати позивача по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, буд. 9; ) про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 55343 (п`ятдесят п`ять тисяч триста сорок три) гривні 12 (дванадцять) копійок без відрахування з цієї суми обов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь Держави судовий збір у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна