УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 947/8557/22

провадження № 61-15429ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та закриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів, виданих на підставі рішень суду, суб`єкт оскарження: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище скаргою, у якій просив:

- визнати дії Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними;

- визнати два виконавчих листа № 2-248/10 від 05 липня 2010 року такими, що не підлягають виконанню та стягнути з Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно одержані кошти за двома виконавчими листами № 2-248/10 від 05 липня 2010 року;

- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) закрити виконавче провадження по двом виконавчим листам № 2-248/10 від 05 липня 2010 року на підставі постанови Верховного суду від 25 листопада 2020 року по справі № 522/18188/17, рішення Київського районного суду м. Одеси справа № 520/14487/19 та ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/10954/16-ц;

- скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, а також арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер: :02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року;

- зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути усе вилучене майно, у тому числі грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати), за період з 14 липня 2015 року як то дати відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 по виконанню виконавчих листів № 2-248/10 виданих 06 жовтня 2010 року до дати прийняття рішення суду по суті.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявник в якості суб`єкта оскарження вказав Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проте фактично оскаржує дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі. Вказані суб`єкти є принципово різними юридичними особами та можуть нести відповідальність лише за допущені безпосередньо ними порушення. Скаржник оскаржив дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, проте не вжив заходів для залучення до участі у справі вказаної юридичної особи.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у вказаній вище справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки державний виконавець вчиняє дії в порядку примусового виконання судового рішення, до якого внесені неправдиві відомості. Крім того, скаржник вважає, що виконавчі листи були пред`явлені поза межами трирічного строку для їх пред`явлення до виконання, в зв`язку з чим державна виконавча служба не мала підстав для прийняття таких виконавчих листів до виконання. В межах виконавчого провадження на майно та рахунки скаржника був накладений арешт. Скаржник наполягає на тому, що отримує пенсію на один з арештованих банківських рахунків, а тому арешт такого рахунку за умови стягнення 20% від доходу суперечить законодавству. Також боржник вважає, що відсутні підстави для вчинення виконавчих дій з огляду на відсутність стягувача, оскільки відомості про набувача прав та обов`язків після попереднього кредитора відсутні.

Крім того, скаржник вважає, що суб`єкт оскарження - державний орган, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець Джміль О. О., а отже суди протиправно відмовили на цій підставі у задоволенні скарги.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, виходячи з таких підстав.

Згідно з пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

З огляду на відсутність у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України серед ухвал суду першої інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, ухвали суду про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України), неможливим є як касаційне оскарження такої ухвали, так і касаційне оскарження постанови апеляційного суду, згідно з якою така ухвала переглядалася.

Отже, касаційному оскарженню не підлягають ухвали, що зазначені у пункті 25 частини першої статті 353 ЦПК України.

За приписами пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, касаційна скарга в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню не може бути прийнята до провадження, оскільки визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (пункт 25 частини першої статті 353 ЦПК України), не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

В частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, та закриття виконавчих проваджень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Положеннями статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

За змістом статті сьомої вказаного Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби.

Пунктом 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- відділи примусового виконання рішень в районах міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві;

- управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України;

- відділи примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень;

- районні, районні в містах, міські, міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України.

Згідно зі статтею 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частиною другою статті 81 ЦК України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частина перша статті 96 ЦК України містить вказівку на те, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Вищенаведені норми дають підстави для висновку про те, що на конкретно визначений орган державної виконавчої служби законом покладені обов`язки з примусового виконання судового рішення за певним виконавчим листом. У разі неналежного виконання працівником такої юридичної особи посадових повноважень відповідальність за порушення права учасника виконавчого провадження покладається на орган державної виконавчої служби, в провадженні якого перебуває відповідне виконавче провадження. Таким чином особа може оскаржити у передбаченому законом порядку дії того органу державної виконавчої служби, який безпосередньо вчиняє дії з примусового виконання певного судового рішення, тобто в провадженні якого перебуває спірне виконавче провадження.

Суди попередніх інстанцій встановили, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнено в солідарному порядку з відповідачів на користь банку заборгованість в розмірі 323 754,28 грн. Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 1 820 грн. (справа № 2-248/10).

На виконання вказаного вище заочного рішення 06 жовтня 2010 року Київський районний суд м. Одеси видав виконавчі листи, у яких зазначено строк їх пред`явлення до виконання протягом трьох років.

На зворотній стороні вказаних виконавчих листів містяться відмітки про повернення виконавчих документів стягувачу 29 грудня 2012 року та 27 червня 2014 року з підстав, передбачених статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження».

14 липня 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) із заявою про прийняття виконавчих листів у справі № 2-248/10 до виконання.

14 липня 2015 року державний виконавець Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюк В. В. прийняв постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів у справі № 2-248/10, виданих Київським районним судом м. Одеси від 06 жовтня 2010 року (виконавче провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3).

Постановою старшого державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Ордатія Я. І. від 16 травня 2016 року (виконавче провадження № НОМЕР_4) стягнуто зі ОСОБА_1 щомісячно грошову суму в розмірі 20 % від пенсії боржника до повної сплати боргу в розмірі 2 052 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, частково задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області у зв`язку з ненаправленням боржнику копії постанов від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження. Скарги ОСОБА_1 на постанови державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 14 липня 2015 року про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-248/10 (виконавче провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3) залишено без задоволення.

Постановою державного виконавця Другого Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) Гуменюка В. В. від 14 листопада 2019 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти та рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, скаржник просив суд визнати два виконавчих листа № 2-248/10 від 05 липня 2010 року такими, що не підлягають виконанню.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 оскаржує дії, вчинені посадовою особою Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі, оскільки за цими виконавчими листами відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 перебувають в провадженні саме вказаного органу державної виконавчої служби.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що належним суб`єктом оскарження у цій справі має бути той орган державної виконавчої служби, який безпосередньо виконував дії з примусового виконання судового рішення, а саме станом на час відкриття виконавчих проваджень - Другий Київський відділ державної виконавчої служби.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що державний виконавець Джміль О. О. Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі підпорядковується безпосередньо Південному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України (м. Одеса), а тому вказане управління має перевіряти та контролювати законність підлеглих структур, а отже начальник такого органу виконавчої служби має контролювати законність, повноту та своєчасність дій державних виконавців. Проте, такі доводи заявника зводяться до неправильного тлумачення законодавства, яким визначений порядок оскарження дій державного виконавця.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, та закриття виконавчих проваджень слід відмовити з підстав, визначених частиною четвертою статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконними, визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню та закриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів, виданих на підставі рішень суду, суб`єкт оскарження: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко