Придніпровський районний суд м.Черкаси

Справа № 711/6999/22
Провадження № 2/711/137/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.05.2023 м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.,

при секретарі судового засідання - Щокань В.М.,

за участі:

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки - адвоката Ульянова С.М.,

представниці відповідача за довіреністю - Луніної К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Ульянова Сергія Миколайовича, звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , у якої відсутні спадкоємці за законом. Разом з тим, за життя ОСОБА_2 склала заповіт, яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 .

Як зазначено, вона та померла ОСОБА_2 дружили з 1975 року, мешкали у сусідніх квартирах, доглядали та піклувалися одна про одну і вважали себе рідними сестри. Тому, при складанні заповіту ОСОБА_2 зазначила, що заповідає квартиру сестрі ОСОБА_1 . При цьому, родинного зв`язку між померлою ОСОБА_2 та нею не має. Між тим, її вказівка у заповіті «сестрі» не має визначального значення з огляду на конкретну вказівку нею особи спадкоємця ОСОБА_1 .

Позивачка вказує, що вона звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом до Другої черкаської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_2 . Проте, постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через не надання документів, що підтверджують родинний зв`язок із спадкодавцем ОСОБА_2 , враховуючи зміст заповіту.

Враховуючи наведені вище обставини, позивачка просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 05.01.2023 позовну заяву прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строки для подачі заяв по справі.

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позовну заяву, який прийнятий судом. Так, зазначає, що позивачкою у позовній заяві не наведено підстав, які б вказували на порушення її прав, свобод чи інтересів Черкаською міською радою, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з того, що у даному випадку пред`явлено позов до Черкаської міської ради, яка не є належним відповідачем у справі.

Відповідь на відзив не подано.

Ухвалою суду від 10.04.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Ульянов С.М. підтримав позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі, на підставі обґрунтування, що наведене у ньому та з урахуванням доказів, які додані до позовної заяви. Крім того, зазначив, що судові витрати сторона позивача залишає за собою.

У судовому засіданні позивачка підтримала доводи свого представника та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Додатково зазначила, що вона та померла ОСОБА_2 вважали себе сестрами, хоча офіційно не були родичами. До того ж, оригінал заповіту їй дала безпосередньо ОСОБА_2 ще у день його складення у нотаріуса. Зазначили, що за життя ОСОБА_2 та позивачка дружили, остання її опікувала.

У судовому засіданні представниця відповідача за довіреністю ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, на підставі обґрунтування, що наведене у відзиві на позовну заяву. Крім того, зазначила, що позивачка не є сестрою померлої ОСОБА_2 , хоча про це вказано у заповіті. До того ж, позивачкою не доведено того факту, що спірне нерухоме майно заповідалося саме їй, оскільки відсутні ідентифікуючі дані спадкоємця.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивачка є її свекрухою. Позивачка товаришувала з ОСОБА_2 , мешкали у сусідніх квартирах, і вони казали, що є сестрами, враховуючи їхні давні зв`язки. Дані обставини їй відомі зі слів позивачки. До того ж, вона неодноразово бачила ОСОБА_2 у гостях у позивачки, але з нею ніколи не спілкувалася. Як їй відомо, у ОСОБА_2 не було родичів. Після смерті ОСОБА_2 вона дізналася про існування заповіту і запитувала у свекрухи щодо зазначення у заповіті її у якості сестри, на що остання повідомила, що при укладенні заповіту їм не роз`яснювали нюансів щодо підтвердження родинного зв`язку.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що у неї дружні відносини із позивачкою. ОСОБА_2 вона знала з 1970 року, а позивачку знає з 1975 року, вони всі сусіди. Як їй відомо, між позивачкою та ОСОБА_2 були дружні відносини. У ОСОБА_2 не було родичів, а позивачка допомагала ОСОБА_2 з прибиранням у квартирі, приносила їй продукти з магазину. За два роки до смерті, ОСОБА_2 уже не могла обслуговувати себе самостійно. До того ж, зазначила, що вона ніколи не чула, щоб позивачка і ОСОБА_2 називали себе сестрами. Про факт складення ОСОБА_2 заповіту на ім`я позивачки, ОСОБА_2 розповідала свідку особисто за своєю ініціативою. Інших осіб на ім`я ОСОБА_6 , крім сусідки, їй не відомо.

Заслухавши думку учасників справи, представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, між ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 05.01.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 37 та видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 3).

За життя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склала заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори 18.10.1994, за яким вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_2 , сестрі ОСОБА_1 (а.с. 4).

Відповідно до реєстраційного посвідчення Черкаського об`єднаного бюро технічної інвентаризації від 06.10.1994 (записано в реєстрову книгу № 7 за реєстровим № 185), кооперативна квартира АДРЕСА_1 , кооператив ЖБК-56, зареєстрована за гр. ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі довідки ЖБК-56 № 27 від 19.09.1994 (а.с. 9). Вказана інформація також підтверджується наданими на запит суду відомостями КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 26.04.2023 № 297.

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , становить 239688 грн. 19 коп., що встановлено висновком про вартість об`єкта оцінки від 04.11.2022 (а.с. 13).

Крім того, за матеріалами, що надані до суду нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори № 454/01-16 від 09.03.2023 та № 557/01-16 від 29.03.2023, - після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини від 11.01.2022 (спадкова справа № 08/22). Інші заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини у спадковій справі відсутні. Свідоцтва про право на спадщину після померлої не видавались. Крім того, існує чинний заповіт (вказаний вище), посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук В.Я. 18.10.1994 за р. № 2-4741 (а.с. 57-71).

Разом з тим, під час розгляду заяви ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що залишилася після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.11.2022.

Як вбачається з вказаної вище постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, - є те, що спадкодавець ОСОБА_2 склала заповіт на належну їй зазначену вище квартиру на ОСОБА_1 , зазначивши її як сестру, однак, остання не надала документи, що підтверджують її родинний зв`язок зі спадкодавицею (а.с. 5).

До того ж, на час розгляду справи встановлено, що свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України)

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Суд звертає увагу на те, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником (ст. 384 ЦК України). За змістом ст. 15 Закону України «Про власність» у редакції від 11.04.1995 член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Тобто сплата пайового внеску вважалася підставою виникнення права власності на нерухоме майно, державна реєстрація якого не вимагалася.

Крім того, відповідно до п. 5-1 постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», яка чинна на час розгляду справи, - судам слід мати на увазі, що згідно із ст. 15 Закону України "Про власність" (697-12) член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Тобто, статтею 15 Закону України «Про власність» визначено, що член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 01.07.1990 набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. Такі висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду України у справі № 6-138цс13 від 18.12.2013.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача.

Крім того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України, власник майна має право пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, нормами чинного ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216-1218 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України).

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Крім того, частиною першою ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз?яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за чинним заповітом від 18.10.1994 є ОСОБА_1 . Інші заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини, усунення від спадкування у спадковій справі відсутні. Беззаперечним є той факт, що спадкодавець ОСОБА_2 за життя повністю сплатила пайові внески за квартиру та набула право власності на неї, а також склала заповіт, який є чинним на час її смерті. Крім того, під час розгляду справи не встановлені обставини про визнання цього заповіту недійсним.

За результатами розгляду справи, суд вважає, що позивачкою обрано вірний спосіб захисту, враховуючи норми ст. 5 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, оскільки іншим шляхом поновити своє порушене право та майновий інтерес, не є можливим. На думку суду, ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 . На цей час вона позбавлена можливості одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на вказану вище квартиру, яку вона має право успадкувати за заповітом. Крім того, наявність постанови нотаріуса від 10.11.2022 перешкоджає їй оформити спадкові права, при відсутності інших спадкоємців. Доводи представника відповідача про те, що Черкаська міська рада не є належним відповідачем, є помилковими.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме слід визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане судове рішення, як на думку суду, не порушує права будь-яких осіб і є законним та справедливим.

Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Разом з тим, судові витрати (судовий збір) слід залишити за позивачкою, враховуючи заявлене у судовому засіданні її представником відповідне клопотання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 15.05.2023.

Головуючий: С. М. Позарецька