ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8108/23 Справа № 2-2186/11 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніної Валентини Іванівни про визнання договору частково недійсним та визнання права власності, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 , як правонаступником ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2013року (головуючий у суді першої інстанції Шавула В.С.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 11 лютого 2009року ОСОБА_1 виклала вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 7/30 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті сина ОСОБА_6 .

28 січня 2010року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимагала визнати частково недійсним договір купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в частині покупця, визнавши, що фактично 29 грудня 2000року було укладено Договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та просила визнати за нею право власності на 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову заявник зазначала, що домовлодіння за Договором було придбано її сином ОСОБА_6 за кошти, які належали позивачці в результаті продажу своєї квартирі в Молдові, а також за кошти які належали останній як особисті збереження, - які були отримані за усною домовленістю сином позивачки ОСОБА_6 саме для придбання 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 для ОСОБА_1 , - однак ОСОБА_6 даної умови не виконав, про що позивач дізналася після смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На думку позивачки, оплата квартири за рахунок належних їй коштів є підтвердженням того, що саме вона була покупцем 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , та це є підставою недійсності правочину, в частині покупця і визнання позивачки покупцем, оскільки Договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені в частині визнання ОСОБА_6 покупцем і власником квартири.

Також, з огляду на наведені обставини, позивачка вважала, що недійсність окремої частини правочину немає наслідком недійсності правочину в цілому.

В суді першої інстанції, в запереченнях на позовну заяву представник відповідачів, ОСОБА_8 стверджував, що позивач була обізнана про купівлю-продаж 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі Договору від 29 грудня 2000року, а тому була обізнана про порушення своїх прав і пропустила строк позовної давності. Водночас, заявник стверджував, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог з тих причини, що сторона договору покупець діяла під впливом помилки, оскільки позивач не була стороною цього правочину. Також позивач не підтвердила існування домовленості між нею та її сином ОСОБА_6 про укладення угоди на її користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 29 грудня 2000року між ОСОБА_3 , від імені ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., в частині покупця визнавши його укладеним з ОСОБА_1 , з переведенням на неї передбачених договором прав та обов`язків.

Згідно висновків суду були підтверджені обставини з приводу того, що квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 та для неї, так як підтверджено належними засобами доказування що ОСОБА_6 в інтересах матері продав належну їй квартиру в м. Комрат в Молдові. Суд виходив з того, що також підтверджена наявність усної домовленості про придбання квартири ОСОБА_2 для ОСОБА_1 за кошти останньої.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2012року апеляційній скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилені та залишене без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27 лютого 2013року задоволена касаційна скарга ОСОБА_3 , рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2012року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно висновків касаційного суду, позивач заявила вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу на підставі статті 56 ЦК України 1963року, однак в позовній заяві не навела жодних обставин щодо укладення договору внаслідок помилки, - та суди фактично не визначилися з яких підстав заявлений позов, не визначилися з характером спірних правовідносин та з правовою нормою, яка підлягала застосування при вирішенні спору.

Іншу правову підставу для скасування рішень судів, касаційний суд вбачав у тім, що суди не розглянули питання щодо строку звернення позивачки до суду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2013року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності, вважав що остання мала можливість в будь-який час витребувати необхідні документи, звернутися до відповідних органів з приводу отримання інформації про власника 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Водночас правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що наявні у справі докази не обґрунтовують позовних вимог ОСОБА_1 та є не доведеними в повному обсязі.

З рішенням суду ОСОБА_2 , правонаступник ОСОБА_1 не погодився, в апеляційній скарзі останній висловив вимогу залучити його як правонаступника сторони позивача, та вимагав скасувати рішення і задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд не врахував обстави про отримання 16 квітня 1999року ОСОБА_6 коштів від продажу іншого майна належного особисто ОСОБА_1 в загальній сумі 27000,00лей Республіки Молдова, та коштів в сумі 500доларів США як збереження ОСОБА_1 , котрі знаходились у відділені Молдавського банку в м. Комрат, - за які було придбано спірне домоволодіння в Дніпрі, - так само як і наявності усної домовленості про купівлю домоволодіння сином для матері, яка за станом здоров`я була інвалідом І групи, паралізована та не могла пересуватися і забезпечувати себе без допомоги інших людей. В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що відповідно до фактичних обставин домоволодіння було придбано за кошти позивача і для неї, що є підставою для визнання договору недійсним лише в частині, що стосується покупця, відповідно до положень статей 58, 60 ЦК України, в редакції 1963року, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин. Та є всі підстави для визнання за цим договором покупцем позивача, інших підстав для визнання угоди недійсною немає.

Також заявник стверджував про те, що про порушення свого права позивач дізналася тільки 17 липня 2007року після смерті сина ОСОБА_6 так як всі документи на домоволодіння знаходились саме у нього, і тільки в грудні 2008року потрапили до позивача. Після чого позивач в межах визначених процесуальних строків звернулася в суд за захистом своїх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 , через представника адвоката Михайлову Ольгу Вікторівну заперечила вимоги ОСОБА_2 . Обґрунтовувала відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства. На думку, заявниці відсутні докази існування угоди про придбання ОСОБА_6 нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , також не підтверджено передачу коштів від ОСОБА_1 до ОСОБА_6 .

Водночас, ОСОБА_4 стверджувала, що позивачкою пропущений строк звернення до суду за захистом свого права, оскільки події мали місце в 2000році, а ОСОБА_1 звернулася в суд з уточненим позовом про визнання договору недійсним через дев`ять років та один місяць від дня його укладення, тобто поза межами строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника ОСОБА_2 , правонаступника позивача ОСОБА_1 - адвоката Просяник Надії Петрівни, та пояснення представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Михайлової Ольги Вікторівни, за відсутності третьої особи явка якої є необов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

29 грудня 2000року ОСОБА_3 , від імені ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7 /копія доручення а.с.131/ та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_7 продала ОСОБА_6 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 за 10247,00грн /копія договору купівлі-продажу а.с.60, доручення а.с.71/.

Попередньо 16 квітня 1999року ОСОБА_1 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , за 27000,00лей Республіки Молдова /а.с.125-126/.

ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якого є ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , яка була ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС та являлась інвалідом І групи з 20 грудня 2005року, яка потребувала стороннього догляду, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.12, 61, 67, 68, 69/; та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер - ОСОБА_6 /копія свідоцтва про смерть а.с.94/.

В інформації Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 16 травня 2009року № 1643 йдеться про те, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_10 ; ОСОБА_3 подала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_10 свідоцтва про право на спадщину не видавались /а.с.77/.

Відповідно до наявних в матеріалах справи нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 на користь доньки ОСОБА_5 , котра прийняла спадщину /а.с.116-117/.

Також згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно здійсненого 31 березня 2008року на заявку ОСОБА_1 власником 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2000року являвся ОСОБА_6 /а.с.64, 65/

Письмові договори містять відомості про те, що ОСОБА_1 була споживачем послуг електропостачання та газопостачання в домоволодінні АДРЕСА_1 /а.с.140-145, 146/.

Згідно Свідоцтва про шлюб 21 лютого 2009року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 та взяла прізвище останнього /а.с.83/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вдався до оцінки належності засобів доказування факту щодо поважності пропущення позивачем строків позовної давності та правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що позивач не надала доказів з приводу наявності поважних причин для пропуску строків позовної давності. Водночас суд не зазначив, які правові підстави для визнання спірного договору недійсним і не навів обставин, котрі би такі підстави підтверджували.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення процесуальних норм.

Спірні правовідносини регулювалися положеннями Цивільного кодексу України в редакції 1963року - ЦК України 1963року, який був чинним на час укладення договору від 29 грудня 2000року.

Статтею 153 ЦК України 1963року було передбачалось, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах; та істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За ЦК України 1963року було визнано, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму /стаття 224/.

За змістом наведених норм предмет договору купівлі-продажу складала відплатна передача майна у власність та істотною умовою договору купівлі-продажу виступав обов`язок продавця передати майно у власність другої сторони в обмін на зустрічну дію покупця по сплаті продавцеві обумовленої в договорі грошової суми за прийняте майно.

Предмет спору в даній справі, визначений самостійно позивачем як складова частина одного із основоположних принципів судочинства не охоплював обставин щодо правомірності договору по своїй суті чи формі. У цьому аспекті, хоча законність і правомірність укладання договору можуть мати правове значення для сторін договору, в цій справі суд позбавлений можливості такі питання розглядали.

У даній справі сторони не заперечували обставин укладення письмового договору із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в тексті договору, також відсутній спір щодо факту передачі майна від продавця до покупця і отримання коштів за майно, а також щодо реєстрації права власності на домоволодіння за ОСОБА_6 , та висновки суду в цій частині не були оскаржені і не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

За конкретних обставин цієї справи спір виник з приводу підтвердження обставин щодо отримання ОСОБА_6 належних ОСОБА_1 коштів і здійснення за ці кошти фактичної оплати продавцю за товар 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та направленості його волі на здійснення такої оплати за неналежні йому кошти, і щодо фактичного спрямовання волі покупця на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором купівлі-продажу і набуття саме ним права власності на спірне домоволодіння.

Досліджуючи зазначені позивачкою обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, апеляційний суд враховує, що фактично за змістом позову наявність таких обставин позивач пов`язувала із тим, що спірна угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки для ОСОБА_6 , стверджуючи що покупцем виступала саме вона і договір був спрямований на настання реальних наслідків у формі виникнення права власності саме у ОСОБА_1 .

За змістом статті 58 ЦК України 1963року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода); та якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана

угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку

сторони дійсно мали на увазі.

Аналізуючи наведену норму для визнання угоди мнимою, суду слід установити що дії сторін угоди були направлені на досягнення інших правових наслідків ніж ті що відображені в договорі і приховують іншу волю учасників угоди.

У даній справі ОСОБА_1 в суді першої інстанції пояснювала що відповідачі та ОСОБА_6 фактично визнавали те, що 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 останній придбав за кошти належні ОСОБА_1 від продажу належної їй квартири та її особисті збереження, які були передані згідно наявної між ними усної домовленості для придбання квартири саме позивачу - однак таке визнання не було зафіксоване в жодний спосіб, не містилось у відзивах чи письмових поясненнях відповідачів чи ОСОБА_2 , і не зафіксовані технічними засобами суду з огляду на що не можуть бути взяті до уваги судом як належний засію доказування.

Про визнання відповідачами наведених обставин не йшлося також в апеляційному чи касаційному суді під час перегляду рішення.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства. Та це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності, а також із принципом незалежності суду, який знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, за змістом обставин що встановлені, не підтверджується факт сплати коштів за товар по договору купівлі-продажу належних позивачці і не підтверджено що оплата здійснювалась за майно яке набувалось на користь ОСОБА_1 і договір був спрямований на реальне настання правових наслідків для позивачки - як покупця.

Відтак були відсутні підстави для задоволення позову, через недоведеність позовних вимог, однак суд надав надважливе значення тому аспекту що позивачем пропущені строки звернення до суду. Неможливість задоволення позовних вимог через пропуск позивачем без поважних причин строків давності продиктована тим, що в судовому засіданні не підтверджено порушення прав позивачки ОСОБА_1 .

За конкретних обставин можна вважати що суд першої інстанції не розглянув суті аргументів сторін та не врахував що згідно положень чинного законодавства застосування строків давності мало би мати під собою правове підґрунтя тільки за наявності підстав для задоволення позову.

Водночас оспорюваний правочин не містить інших недоліків про які би позивачами заявлялись позовні вимоги та які могли би бути предметом перевірки судом в цій справі.

Також ніщо не вказує на те, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, чи що покупець та продавець навмисно, цілеспрямовано приховали інший правочин відсутні правові підстави, передбачені статтею 58 ЦК України 1963року для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заразом за наведених обставин відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції не відреагував на доводи позивачки, звільнив її від доказування тих обставин якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, керувався виключно лише самими правовими підставами та аргументами щодо строків звернення до суду, без врахування і встановлення відповідних фактів, і надав надважливе значення позовній давності, не розглянувши ключових аргументів висунутих позивачем в позовній заяві, з огляду на що рішення не могло задовольнити вимогу законності, передбачену нормами матеріального і процесуального права України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в частині покупця, визнавши, що фактично 29 грудня 2000року було укладено Договір купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 - з підстав наведених вище в постанові.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, в розумінні частини другої статті 141 ЦПК України, витрати за апеляційний розгляд розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2013року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 в частині покупця, визнавши, що фактично 29 грудня 2000року було укладено Договір купівлі-продажу 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 7/10 часток домоволодіння АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2023року.

Судді: