Справа № 595/932/22
Провадження № 2/595/25/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Боднар М.Г.,

з участю представник позивачки ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи -

Міністерства юстиції України Мулик С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та третіх осіб управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради і Міністерства юстиції України про визнання незаконним переміщення та утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та третіх осіб управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради і Міністерства юстиції України про відібрання малолітньої дочки без позбавлення її батьківських прав та зобов`язання повернути дитину до місця її постійного проживання в Україні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року. В даному шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з нею. Вона завжди намагалася дати дочці достатньо любові та турботи, огорнути її усією своєю материнською ніжністю та теплом. Відносини з дочкою вона будувала на довірі, взаєморозумінні та повазі. Вона ніколи не чинила відповідачу будь-які перешкоди у спілкуванні та зустрічах з дочкою і старалася не допустити, щоб різні особисті непорозуміння між нею та відповідачем відбивалися на дитині. 14 лютого 2022 року вона надала нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки дочки ОСОБА_5 в Сполучені Штати Америки, а також у зворотньому напрямку, в період з 15.02.2022 року по 15.02.2023 року в супроводі представників авіакомпанії «LOT» та/або «МАУ», які несуть відповідальність за життя та здоров`я дитини під час поїздки та забезпечать її повернення до місця проживання. У зв`язку із повномаштабною військовою агресією російської федерації проти України ними було прийнято рішення про тимчасовий виїзд доньки до країни проживання відповідача - Сполучених Штатів Америки (далі - США). Домовленість між ними стосувалася перебування дочки у США до моменту стабілізації ситуації в Україні та передбачала повернення дитини до місця постійного проживання, у тому числі, для продовження навчання у школі. Проте відповідач порушив встановлену домовленість, повертати дочку до України відмовляться та утримує дочку, всупереч її волі, в США. Фактично відповідач самочинно, без її згоди, змінив місце проживання дитини, порушивши її та дитини право на спілкування. Це також є порушенням її материнських прав, зокрема права матері на опіку, але перш за все це є порушенням прав самої дитини: це є порушенням вимог закону, і тому таке утримування дитини в США протягом тривалого і невизначеного часу визнається незаконним. При цьому, сама дочка не виявляє бажання змінити країну проживання та залишатися проживати в США та прагне повернутися в Україну, до більш звичного середовища проживання та соціального оточення. Відповідач не вказує строків перебування дочки в США і повернення її в Україну, користуючись всілякими приводами, чим порушує права дитини та її права як матері. Оскільки, країною походження і країною постійного проживання дитини є Україна, ОСОБА_4 не має права одноособово вирішувати питання щодо місця проживання дитини, тим більше зміни країни постійного проживання дитини, утримування дитини в США протягом невизначеного строку є незаконним і, враховуючи невизначеність строків такого перебування дитини в США, вважає, що відповідач порушує права дитини і її права як матері, зокрема, право на участь у житті дочки, що призводить до втрати контакту дитини з матір`ю та шкодить інтересам дитини.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області 29 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

02 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов, згідно якого представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 позов не визнала, зазначила, що що з 2016 року ОСОБА_4 постійно проживає в Сполучених Штатах Америки разом зі своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_7 , сином ОСОБА_8 та дочкою ОСОБА_9 . Після розірвання у 2011 році шлюбу з позивачем їх спільна дочка ОСОБА_5 залишилася проживати разом з позивачкою. Він постійно спілкувався з дочкою та позивачкою, приймав участь у вихованні та забезпеченні дочки, передавав позивачці грошові кошти на утримання дитини, робив подарунки на свята тощо. З моменту виїзду у США дочка ОСОБА_5 кожен рік на канікули приїжджала в гості на півтора - два місяці. 24 лютого 2022 року, після початку бойових дій на території України, він з позивачкою вирішили, для забезпечення безпеки їх дочки ОСОБА_5 , вивезти її до нього в США. Для цього він купив квиток дочці на літак, а позивач надала заяву-згоду від 14 лютого 2022 року, посвідчену приватним нотаріусом, на поїздку дочки ОСОБА_5 в США та у зворотному напрямку, в період з 15 лютого 2022 року по 15 лютого 2023 року, в супроводі представника авіакомпанії. 02 березня 2022 року ОСОБА_5 прилетіла до нього в США з Варшави . З 02 березня 2022 року дочка ОСОБА_5 проживає з ним та його сім`єю в США, де вона має окрему кімнату та повністю забезпечена усім необхідним, є застрахованою по типу страхування - медичні та стоматологічні послуги. Дочка ОСОБА_5 навчається у неповній середній школі Ван Віка ( Нью-Йорк , США), навчальний рік в якій вона успішно закінчила з високими балами. Яна регулярно відвідує уроки бальних танців, приймає участь в танцювальних конкурсах та займає призові місця. В нього дуже близькі відносини з дочкою ОСОБА_5 , вона зростає в атмосфері любові, поваги та взаєморозуміння. Позивачка правильно виклала у позовній заяві головну обставину, а саме те, що його із позивачкою домовленість про виїзд та перебування дочки з ним у США, у зв`язку з військовою агресією російської федерації, передбачала тимчасове перебування дитини, а саме до моменту стабілізації ситуації в Україні, з подальшим поверненням дитини в Україну для проживання та продовження навчання. Проте, на жаль, стабілізації ситуації в Україні наразі не відбулося. Крім того зазначила, що жодним чином не порушується право позивачки на спілкування з дочкою, оскільки у ОСОБА_5 є всі необхідні засоби зв`язку, через які вони щодня безперешкодно спілкуються. Також позивачці неодноразово пропонувалося приїхати до дочки у США, при цьому зміст позовної вимоги самої позивачки свідчить про таку її можливість. У будь-якому випадку термінове повернення малолітньої дитини в країну де йдуть активні бойові дії, кожен день гинуть люди, запускаються ракети по всіх містах України, постійні повітряні тривоги, під час яких дитина буде знаходитися або одна вдома, оскільки її мати та вітчим працюють, або ж у шкільному підвалі, аж ніяк не відповідають якнайкращим інтересам дитини, а навпаки, ставить під загрозу її життя та здоров`я, призведе до психічних та психологічних травм. В обставинах, які склалися, повернення дочки до закінчення війни в країну, де йдуть активні бойові дії, кожного дня гине цивільне населення, у тому числі діти, де її життя і здоров`я кожного дня може наражатися на небезпеку - аж ніяк не є якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Ні викрадення, ні самочинна зміна місця проживання, ні незаконне утримання дочки місця не мали, а примусове повернення дитини в країну, де йде повномасштабна війна, аж ніяк не забезпечить якнайкращих інтересів малолітньої дочки ОСОБА_5 , тому просив позовну заяву залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених у позові, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 щодо задоволення позову заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Представник третьої особи - Міністерства юстиції України Мулик С.С. в судовому засіданні пояснила, що відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей" Міністерство юстиції України є Центральним органом України по виконанню Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція) на території України. Відповідно до ст.1 Конвенції, цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Статтею 3 Конвенції передбачено, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Функції Центрального органу відповідно до Конвенції Міністерство юстиції України виконує безпосередньо та через територіальні органи юстиції, діючи згідно з Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 р. № 952 (із змінами) (далі - Порядок). Слід зазначити, що відповідно до статті 8 Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, має право звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Згідно з пункту 3 Порядку, фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною (далі - заявник), може звернутися до Мін`юсту або центрального органу будь-якої іншої держави, що є Стороною Конвенції (далі - іноземний центральний орган), із заявою про сприяння поверненню дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. У заяві про сприяння поверненню дитини, що складається за формою згідно з додатком 1 до Порядку, та заяві про забезпечення реалізації права доступу до дитини, що складається за формою згідно з додатком 2 до Порядку, повинна міститися вся відома заявникові інформація, яка може допомогти у встановленні місцезнаходження дитини і вирішенні питання щодо повернення її заявникові та реалізації права доступу до дитини. Позивачка ОСОБА_3 з заявою про повернення дитини до Міністерства юстиції України або його органу за місцем постійного проживання дитини не зверталася.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року.

В даному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 в сторін народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 07 жовтня 2009 року Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області.

З довідки про реєстрацію місця проживання №65/28-03 від 04.01.2017 року, виданої Управлінням державної реєстрації Тернопільської міської ради, вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрована разом з матір`ю по АДРЕСА_1 .

29.08.2013 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 04.04.2014 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_3 ».

Згідно із заявою-згодою, посвідченою 14 лютого 2022 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., зареєстрованою в реєстрі за №129, ОСОБА_3 надала згоду своїй малолітній дочці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові поїздки за кордон - в Сполучені Штати Америки, а також у зворотному напрямку, в період з 15.02.2022 року по 15.02.2023 року, в супроводі представників авіакомпанії «LOT» та/або «МАУ», які несуть відповідальність за життя і здоров`я дитини під час поїздок та забезпечать її повернення до місця проживання .

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №798 від 03.08.2022 року, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 . 18 липня 2022 року працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання заявника ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 . Встановлено, що ОСОБА_3 проживає у квартирі, яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 71,8 кв.м., з усіма комунальними зручностями. Для дитини створено усі умови для повноцінного та гармонійного розвитку. Дитина має окрему кімнату, наявні дитячі речі та одяг відповідного віку. Цього ж дня працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено бесіду в онлайн режимі з малолітньою дитиною ОСОБА_5 та встановлено факт бажання дитини проживати разом з матір`ю. На даний час дитина перебуває за кордоном разом з батьком, однак бажає повернутись та проживати разом з матір`ю.

14 вересня 2022 року ОСОБА_3 заявила про скасування заяви від 14.02.2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільської міського нотаріального округу Олексишин З.З.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 вказаного Закону).

Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходженням навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.ч.2,3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із статтею 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Конвенція), переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Незважаючи на положення статті 12 Конвенції, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (стаття 13 Конвенції).

У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи.

Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.10.2022 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено частково, визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_3 , зобов`язано ОСОБА_4 повернути малолітню дитину - ОСОБА_5 до її постійного місця проживання з матір`ю ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 червня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 22.02.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2022 року в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та її повернення до постійного місця проживання - скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття та її повернення до постійного місця проживання - відмовлено.

Важливо зазначити, що одним з основоположних аспектів верховенства права є юридична визначеність, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів ( «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

На момент подання позову Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 , в якій, серед інших позовних вимог, була позовна вимога про повернення дитини до постійного місця проживання. В тій справі 22.02.2023 року Тернопільським апеляційним судом внаслідок апеляційного розгляду ухвалено судове рішення, якого позивач зобов?язаний дотримуватись.

За змістом ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом забезпечено виконання положення ч.4 ст.82 ЦПК України з урахуванням особливостей виконання обов?язків позивачем та відповідачем в цій справі, які вказані в цьому судовому рішенні, та змісту рішення Тернопільського апеляційного суду від 22.02.2023 року в справі №607/7767/22, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Керуючись ст.ст.12,13,82,263-265,268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та третіх осіб управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради і Міністерства юстиції України про визнання незаконним переміщення та утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання -відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного тексту рішення - 26 травня 2023 року.

Суддя: В. Б. Федорончук