справа № 399/701/23
провадження № 2/399/232/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року смт Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Шульженко В. В.,

при секретарі судового засідання Берест З.М.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача, адвоката Супруна Л.В.,

представника відповідача, адвоката Єрмоленка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє його представник, адвокат Супрун Л.В., до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем, укладений 03.05.2011 року у відділі РАЦСу м. Елгава Латвійської Республіки, актовий запис №61.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.05.2011 року позивач уклав шлюб з відповідачем, від шлюбу дітей немає. З листопада 2014 року сторони не підтримують подружні стосунки, проживають окремо тому що за час спільного проживання сторони переконалися, що у них немає спільних інтересів. Позивач не має бажання бути разом із відповідачем, живуть кожен своїм життям і не переймаються проблемами іншого, їх подальше спільне проживання однією сім`єю є неможливим.

Ухвалою суду від 26.09.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Встановлені процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою суду від 10.10.2023 року задоволено клопотання представника відповідача про його участь в судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Судовий розгляд справи проведено в режимі відеоконференції за участі представника відповідача та відповідача (приймала участь 26.10.2023) в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

10.10.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.33-44) в якому відповідач не погодилася з позовом зазначивши, що у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство тієї сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви, вказавши, що і вона і позивач є громадянами Латвії, і що до даних правовідносин необхідно застосовувати ЗУ «Про міжнародне приватне право», а саме ст.ст. 61, 67-3 зазначеного закону. Вважала, що процедура розірвання шлюбу повинна проходити в Латвії, оскільки їх шлюб з позивачем реєструвався саме в Латвії, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 03.05.2011 року серії НОМЕР_1 , оригінал якого знаходиться в Латвії. В даний час вона повинна проживати в Латвії, оскільки позивач вигнав її з їх будинку по АДРЕСА_1 та не залишив їй ніякого вибору, як повернутися проживати до Латвії, де також є їхнє спільне майно, яке придбавалося в період шлюбу та підлягає поділу.Зазначала, що позивач навмисно приховав від суду той факт, що спільно однією сім`єю як чоловік та дружина стали проживати з 2006 року і до 2013 року включно проживали в Латвії, що можуть підтвердити свідки, які також проживають у Латвії та постійно спілкувалися з ними протягом тривалого часу. З 2006 року мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки пов`язані спільним побутом, які є притаманні сімейним відносинам. Свідки приїздити до України не зможуть, а тому захистити свої законні права відповідач зможе тільки в Латвії, як громадянка цієї країни. В квітні 2013 року відповідач разом із позивачем повернулися до України та проживали однією сім`єю до 13.03.2022 року, а тому посилання позивача на те, що шлюбні стосунки між ними припинені у листопаді 2014 року не заслуговують на увагу, є надуманими та не відповідають дійсним обставинам справи.13.03.2023 року відповідач виїхала до Латвії у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, і повернулася до України 03.04.2023 року зазначивши, що позивач не впустив її до їхнього будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки в ньому вже мешкала інша жінка, що підтверджувала відеозаписом, що додала до відзиву. Позивачем і до даного часу не впустив відповідача у будинок, який вони придбавали разом та не віддав частину її особистих речей. Тому, відповідач вимушена повернутися до Латвії, де постійно буде мешкати та підніматиме питання щодо поділу спільного майна, яке також знаходиться в Латвії. Зазначала про інше рухоме майно, яке відмовляється поділити позивач. Зазначала, що позивач у відповідності до п.6 ч.3 ст 175 ЦПК України не вжив заходів щодо досудового врегулювання спору, категорично відмовився від укладання договору про поділ спільного майн подружжя через нотаріуса, хоча нею такий варіант пропонувався. Вказувала також на те, що позивач не надав суду до позовної заяви на українській мові переклад позову на латиській мові нотаріально посвідчений, оскільки вона є громадянкою Латвії і це передбачено чинним законодавством.Вказувала на неможливість виконання рішення суду на території України, в разі розірвання шлюбу, оскільки ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» застосовується виключно до громадян України.

На виконання вимог ч.4 ст. 217 ЦПК України в судовому засіданні судом встановлено особу позивача та відповідача за пред`явленими посвідками на постійне проживання в Україні, копії яких наявні при матеріалах справи (а.с.9-12, 37а-38), відповідно до яких судом встановлено, що прізвище та ім`я позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Латвії, зареєстроване та фактичне місце проживання АДРЕСА_1 . Прізвище та ім`я відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Латвії, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідно до пп.в) п.2 ч.1 ст. 13 ЗУ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документом, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, зокрема, є посвідка на постійне проживання.

А тому, суд враховує правильність написання прізвища відповідача на українській мові із посвідки на постійне проживання в Україні видану на ім`я відповідача.

Крім того, судом встановлено, що позивач за національністю українець та має по батькові - ОСОБА_5 (а.с.18), та на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видано РНОКПП - НОМЕР_2 (а.с.8), дані про який містяться і у посвідці на постійне проживання (а.с.9), за громадянством - громадянин Латвії та у паспорті і посвідці на постійне проживання в Україні (а.с.7, 9) - зазначено прізвище та ім`я - ОСОБА_3 , без написання по батькові; відповідач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Латвії, її по батькові підтверджується карткою платника податків, номер РНОКПП - НОМЕР_3 , дані про який наявні у посвідці на постійне проживання (а.с.39, 37а).

Всудовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю з підстав, що зазначені у позові, просили позов задовольнити. Позивач зазначив, що він по національності українець, громадянин Латвії. Проживав з 2013 року з відповідачем під одним дахом проте не як сім`я та подружжя.

Відповідач та її представник заперечили щодо задоволення позовних вимог, просили у позовних вимогах відмовити з підстав зазначених у відзиві та представник відповідача з посиланням на ст.ст. 61, 67-3 ЗУ «Про міжнародне приватне право» зазначив про неможливість розірвання шлюбу, оскільки останній реєструвався у республіці Латвія, відповідно розірвання шлюбу на території України призведе до неможливості здійснення запису про розірвання шлюбу в актовому записі, основне місце проживання відповідача в республіці Латвія, а тому саме за законодавством вказаної країни можливе розірвання шлюбу. Крім того, між сторонами наявний спір про поділ майна подружжя, який на думку сторони відповідача, повинен вирішуватися одночасно з розірванням шлюбу.

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, врахувавши, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Із копії картки платника податків виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що останній має РНОКПП - НОМЕР_2 (а.с.8).

Із копії посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 видно, що останню видано 26.04.2013 року, орган, що видав 3501, на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання з 30.04.2013 року - АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Копії документів, які містяться на а.с.13-16, суд визнає недопустимим доказом, оскільки подані в порушення ст. 13 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах (далі по тексту Договір), дата підписання 23.05.1995, дата ратифікації 22.11.1995, дата набуття чинності 12.07.1996.

Із витягу з реєстру територіальної громади від 12.09.2023 року видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з 30.04.2013 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.17).

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого Млинківським ЗАГС Онуфріївського району, Кіровоградської області, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Млинок, Онуфріївського району, Кіровоградської області (а.с.18).

Акт про фактичне проживання від 03.10.2023 року, а.с.37, суд не бере до уваги, оскільки останній не стосується предмета позову.

Із копії посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 видно, що останню видано 26.04.2013 року, орган, що видав 3501, на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання з 30.04.2013 року - АДРЕСА_1 (а.с.37а-38).

Із копії картки платника податків виданої на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судом встановлено, що остання має РНОКПП - НОМЕР_3 (а.с.39).

Копії документів, які містяться на а.с.41-42, суд визнає недопустимим доказом, оскільки подані в порушення ст. 13 Договору та останні не стосуються предмета позову.

Відеозапис, що міститься на відеодиску, а.с.44, суд не бере до уваги, оскільки останній не стосується предмета позову, а стосується вимог відповідача щодо повернення їй її речей, які позивач не заперечував повернути.

Із належним чином засвідченої копії свідоцтва про шлюб LVLA143140 (ст.13 Договору) виданого 11.10.2023 року Єлгавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, республіка Латвія, судом встановлено, що 03.05.2011 року вказаним відділом зареєстровано шлюб між громадянином Латвії ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та громадянкою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис 61. Прізвище чоловіка після укладення шлюбу - ОСОБА_10 , прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_11 (а.с.51-53).

З приводу заперечень сторони відповідача, що шлюб не може бути розірвано, оскільки між сторонами наявний спір про поділ майна, судом зазначається про їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки питання поділу майна врегульовано положеннями Договору.

Відповідно до Договору, Україна та Латвійська Республіка, надаючи важливе значення розвиткові співробітництва в галузі надання правової допомоги у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, домовились, зокрема, про те, що громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території другої Договірної Сторони стосовно своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно звертатись до судів, прокуратури, установ нотаріату (які надалі іменуються "установи юстиції") та до інших установ другої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні (в тому числі трудові, житлові), сімейні та кримінальні справи, можуть виступати в них, порушувати клопотання, подавати позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, як і власні громадяни (ст.1). Громадянам однієї Договірної Сторони у судах та інших установах другої Договірної Сторони надається юридична допомога та забезпечується судочинство на тих самих підставах та з тими самими привілеями, як і громадянам цієї Договірної Сторони (ст.16).

Відповідно до ч.1 ст. 20 Договору, якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні, сімейні та трудові справи, якщо відповідач має на її території місце проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Договору, у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було в момент подачі заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони.

Судом встановлено, що сторони з 30.04.2013 року мають зареєстроване та фактичне місце проживання на території України, а саме за адресою АДРЕСА_1 . Враховуючи спір між сторонами про розірвання шлюбу відповідач у справі має фактичне проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаним спростовується твердження сторони відповідача, що розгляд справи про розірвання шлюбу можливий лише в Республіці Латвія.

Враховуючи вищезазначену норму договору, ст. 27 ЦПК України та відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача на території Онуфріївської територіальної громади Олександрійського району Кіровоградської області, компетентним є Онуфріївський районний суд Кіровоградської області щодо розгляду даної справи.

Застосування положень ст.ст. 61, 67-3 ЗУ "Про міжнародне приватне право" у даній справі, на застосуванні яких наполягав представник відповідача, є безпідставним з огляду на предмет позову у даній справі, яким є розірвання шлюбу, а не поділ майна подружжя та зобов`язання щодо утримання.

Твердження відповідача щодо недотримання позивачем положень п.6 ч.3 ст 175 ЦПК України досудового врегулювання спору суд не бере до уваги, оскільки таке твердження стосується спору щодо поділу майна подружжя, яке не є предметом позову у даній справі.

Твердження відповідача про те, що позивач не надав до позовної заяви переклад позову на латиській мові нотаріально посвідчений, оскільки відповідач є громадянкою Латвії і це передбачено чинним законодавством, є необгрунтованими та спростовуються вищезазначеними положеннями Договору, а саме, що, якщо Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні, сімейні та трудові справи, якщо відповідач має на її території місце проживання (ч.1 ст. 20), у справах про розірвання шлюбу, якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони (ч.1 ст. 26).

А, як судом зазначалося вище, відповідач має на території України зареєстроване та фактичне місце проживання.

Заперечення відповідача щодо розірвання шлюбу з тих підстав, що між стороними існує спір про поділ майна подружжя та який має вирішуватися одночасно з розірванням шлюбу є необгрунтованими, оскільки за положеннями Договору за позовами про право власності та інші речові права на нерухоме майно виключно компетентні суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно (ч.2 ст.20). Відповідно до ч.5 ст. 25 Договору до правовідносин подружжя, які стосуються нерухомого майна, застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно.

Відповідач наголошувала, що спільне нерухоме майно подружжя знаходиться як на території Республіки Латвія так і на території Україна, відповідно кожна із Договірних країн компетента щодо розгляду справи про поділ майна подружжя.

Одночасно судом зазначається, що за положеннями ст.20 Договору суди Договірних Сторін розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін. При наявності такої угоди суд припиняє провадження по справі за заявою відповідача, якщо така заява зроблена до наведення заперечень по суті позову.

У даній справі сторони не надали суду угоди сторін.

Крім того, виключна компетенція судів не може бути змінена угодою сторін.

З огляду на наведені положення Договору є безпідставним та необґрунтованим твердження відповідача щодо неможливості окремого розгляду справи про розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється ст. 72 Сімейного кодексу України.

Твердження сторони відповідача щодо неможливості виконання рішення суду на території України, в разі розірвання шлюбу, оскільки ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» застосовується виключно до громадян України, є небгрунтованими та спростовуються положеннями ст. 17 Договору - пересилка документів про реєстрацію актів громадянського стану та інших документів, за положеннями якої, зокрема, Договірні Сторони пересилають одна одній копії судових рішень, що набули чинності, які стосуються громадянського стану громадян другої Договірної Сторони. А, за положеннями ст. 4 Договору при наданні правової допомоги установи Договірних Сторін зносяться одна з одною через Міністерство юстиції та Генеральну Прокуратуру України і Міністерство юстиції та Генеральну Прокуратуру Латвійської Республіки, якщо даним Договором не передбачено інше.

Судом встановлено, що сторони не підтримують фактичних шлюбних відносин, однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, спільних інтересів не мають, неповнолітніх дітей не мають. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе.

Згідно з з ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України визначено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позивач скористався зазначеним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу є неможливе.

Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Судові витрати за бажанням позивача залишити як фактично понесені останнім.

Керуючись ст.ст. 263 - 265, 273 ЦПК України, Договором між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, суд ,-

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (відповідно до посвідки на постіне проживання № НОМЕР_6 прізвище ОСОБА_13 ) зареєстрований 3 травня 2011 року Єлгавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, реєстраційний номер 61, Республіка Латвія.

Судові витрати по справі залишити як фактично понесені позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається в порядку визначеному пп.15.5 п.5 Розділу ХІІ Перехідні положення ЦПК України.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення суду складено 24.11.2023 року.

Суддя Онуфріївського районного суду

Кіровоградської області В.В. Шульженко