Справа № 344/4614/22
Провадження № 2/344/507/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Атаманюка Б. М.,

секретаря Стефанець Г.Я.,

за участі:

представника позивача адвоката Микулича І.В.,

відповідача в режимі відеозв`язку ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Мельника Ю.О.

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 18.04.2022 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.04.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.05.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.06.2022 витребувано у приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомної Олександри Дмитрівни нотаріальну справу щодо купівлі двохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м, придбаної ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 06, виданий 10 січня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Підхомною Олександрою Дмитрівною.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.07.2022 витребувано у Територіального сервісного центру МВС № 6142 (ТСЦ МВС №6142) наступні докази, а саме: документи щодо купівлі ОСОБА_1 транспортного засобу Renault Trafiс, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 27 квітня 2017 року; документи щодо продажу ОСОБА_1 транспортного засобу Renault Trafiс, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 27 квітня 2017 року; згоду ОСОБА_2 щодо продажу ОСОБА_1 транспортного засобу Renault Trafiс, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 27 квітня 2017 року.

Згідно розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 122 від 05.09.2022 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з перебуванням судді Л. Мелещенко у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 22.08.2022 року по 15.10.2022 року, вказана справа передана у провадження судді Атаманюка Б.М.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.09.2022 справу прийнято до провадження судді Атаманюка Б.М., відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.03.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Зміст позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 з 21.05.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 22.11.2018 розірвано.

За час спільного перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя набуло у спільну сумісну власність:

- житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 55.6 кв.м, житловою площею 32.4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дата набуття 27.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності;

- двохкімнатну квартиру, загальною площею 59.3 кв.м., з житловою площею 33 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата набуття 10.01.2018 року, підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотарі Івано-Франківського нотаріального округу Підхомною О.Д. від 10.01.2018 № 06;

- транспортний засіб, марки Renault, модель Тrafic, 2003 року випуску, дата державної реєстрації 27.04.2017 року, номерний знак НОМЕР_1 .

Угоди про поділ спільного майна при розірванні шлюбу сторони не досягнули.

Житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та двохкімнатною квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , користується відповідач.

07.11.2022 позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.231).

Із врахуванням зменшення позовних вимог, позивач просить суд, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі половини вартості транспортного засобу, марки Renault, модель Тrafic, 2003 року випуску, замість ? частини у праві спільної сумісної власності; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представник відповідача - адвокат Мельник Ю.О. 11.07.2022 скористався правом подання відзиву на позов, в якому з урахуванням зменшених позовних вимог, зазначив, що за договором купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 № 06, укладеним між продавцем ОСОБА_3 і покупцем ОСОБА_1 , ціна квартири становила 67 891 грн. Проте, згідно з розпискою від 10.01.2018, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 896 000 грн. за продаж квартири, що відповідає реальній ціні купівлі-продажу. Оскільки на той час подружжя не володіло такою сумою коштів, відповідач 10.01.2018 позичив 896 000 грн. для купівлі квартири в ОСОБА_4 , що стверджується договором позики. Термін повернення грошових коштів до 31.12.2021. Вищевказану квартиру було придбано в цей же день (10.01.2018) за 896 000 грн., тобто ця позика була витрачена в інтересах сім`ї. Квартира купувалася для проживання сина ОСОБА_5 , який вступив на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Внаслідок укладення відповідачем договору позики, в інтересах сім`ї, в нього з позивачем виникає також і зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином сторона відповідача вважає, що поділ майна слід виконати визнавши за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , та всі боргові зобов`язання в розмірі 896 000 гривень.

Щодо стягнення із відповідача грошової компенсації у розмірі половини вартості транспортного засобу, марки Renault, модель Тrafic, 2003 року випуску, замість 1/2 частини у праві спільної сумісної власності, представник відповідача зазначає, транспортний засіб було придбано та продано в період шлюбу позивача і відповідача, і кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї. Тому, вимога позивача стосовно стягнення компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності автомобіля, не підлягає до задоволення.

На підставі зазначених обставин, просив суд визнати всі боргові зобов`язання за договором позики від 10.01.2018 р. в розмірі 896000 гривень за ОСОБА_1 , та визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 , стягнути понесені судові витрати.

Представник позивача - адвокат Микулич І.В. 02.08.2022 подав відповідь на відзив в якому зазначає, що про договір позики від 10.01.2018 позивачу стало відомо тільки з моменту отримання відзиву на позовну заяву. Позивач вважає, що таким чином відповідач бажає вплинути на позицію позивача щодо необхідності поділу квартири. Звертає увагу суду, що нею не надавалася письмова згода на укладення договору позики. Стверджує, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Крім того, відповідач, згідно довідки територіального сервісного центру МВС № 6142 від 30.06.2022 року № 31/19/2-М-4-а/з, придбав 27.04.2017 року транспортний засіб Renault Trafic, 2003 року, а 20.10.2017 року відчужив на нового власника. Одночасно, згідно зазначено довідки, відповідач 14.07.2020 року придбав транспортний засіб Peugeot Boxer 2008 року, при тому, що відповідач не повернув борг за договором позики від 18.01.2018 року строк повернення якого визначено до 31.12.2021 року.

Також, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 4924, 11.11.2019 придбав двохкімнатну квартиру, загальною площею 95.2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Вважає, що в сукупності вказані факти ставлять під сумнів твердження відповідача про відсутність в сім`ї коштів на придбання спірної квартири, та необхідність отримання позики. Також немає доказів, що саме кошти передані за договором позики були використані на придбання квартири, а тому зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики від 10.01.2018 року має виключно відповідач.

Таким чином вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Представник позивача адвокат Микулич І.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додатково зазначив, що позивач ОСОБА_2 не знала про договір позики укладений відповідачем. Квартира була придбана за ціною, що вказана у договорі купівлі-продажу, а саме 67 891 грн. Вказані кошти були збереженням сім`ї. Дозволу на продаж автомобіля позивач не надавала. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в режимі відео зв`язку у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що кошти на придбання квартири він позичив у ОСОБА_4 в сумі 896 000 грн.. Квартира була придбана на позичені кошти в інтересах сім`ї, а саме для сина - ОСОБА_5 який вступив на навчання до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу. Позивач знала про договір позики, оскільки на той час у сім`ї такої суми на придбання квартири не було. Щодо автомобіля марки Renault Тrafic, то він був проданий під час перебування у шлюбі, а кошти від його продажу також витрачені для потреб сім`ї. Позивач знала про продаж даного авто.

Представник відповідача адвокат Мельник Ю.О. у судовому засіданні зазначив, що автомобіль Renault Trafic 2003 р.в., був зареєстрований на відповідача та в подальшому відчужений новому власнику, про що ОСОБА_2 знала та безпосередньо погоджувала угоду купівлі-продажу. Звертає увагу, що на момент продажу автомобіля позивач та відповідач проживали разом у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 , і дружина не могла не знати про те, що автомобіль проданий. Після розірвання шлюбу позивач до кінця травня 2019 року проживала разом із відповідачем, а отже вона не могла не звернути уваги на відсутність автомобіля, який до продажу знаходився на подвір`ї. Стверджує, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї. Зокрема, 15.08.2018 були сплачені грошові кошти за навчання старшого сина ОСОБА_5 , який навчався в університеті. Також для сина було придбано ноутбук марки HP ProBook 650 G3, за ціною 9500 гривень. Тому вважає, що так як автомобіль був придбаний і проданий під час перебування у шлюбі, а кошти від його продажу використані в інтересах сім`ї, то і підстав для стягнення компенсації замість 1/2 частки його вартості немає. Також стверджує, що реальна сума, яку заплатив відповідач за купівлю квартири, становила саме 896 000 грн., і вона придбана за позичені кошти. Просив суд, визнати всі боргові зобов`язання за договором позики від 10.01.2018 в розмірі 896000 гривень за ОСОБА_1 , та визнати право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 , стягнути понесені судові витрати.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 368 ЦК України).

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Судом встановлено, що сторони по справі - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 з 21.05.2001 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 22.11.2018 року розірвано (том. 1 а.с.10-12).

Між сторонами виник спір щодо поділу двокімнатної квартира, загальною площею 59.3 кв.м., з житловою площею 33 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та компенсації половини вартості проданого транспортного засобу марки Renault, модель Тrafic, 2003 року випуску.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації у розмірі половини вартості транспортного засобу, суд зазначає наступне.

Згідно листа-відповіді Головного Сервісного Центру МВС в Тернопільській області станом на 09.02.2022 за ОСОБА_1 , в період з 2001 року по 2018 рік, був зареєстрований транспортний засіб автомобіль марки Renault Тrafic, 2003 року випуску, дата реєстрації 27.04.2017. Даний ТЗ було перереєстровано на нового власника 20.10.2017 р. (том. 1 а.с.18).

Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 20.10.2017 р. ОСОБА_1 продав автомобіль марки Renault Тrafic, 2003 року випуску, ОСОБА_6 за суму 49000 грн. (том 1 а.с.143-144).

Таким чином, судом встановлено, що автомобіль марки Renault Тrafic, 2003 року випуску, який був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був придбаний та відчужений під час перебування сторін у шлюбі.

До спірних правовідносин суд також застосовує норми ст. 65 СК України, згідно з якими дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Суд звертає увагу, що після відчуження автомобіля чоловіком на підставі договору купівлі-продажу, дружина не зверталася до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений чоловіком без її згоди. При цьому, з урахуванням того, що сторони на момент відчуження перебували у шлюбі та проживали разом, суд критично оцінює доводи позивача про те, що їй не було відомо про факт відчуження відповідачем автомобіля. Водночас суд зазначає, що відчутність письмової згоди на продаж автомобіля не свідчить про те, що кошти від його продажу не були використані в інтересах сім`ї. Стороною позивача не надано суду доказів того, що на момент продажу автомобіля між позивачем та відповідачем було припинено фактичні шлюбні відносини, ведення спільного господарства та інші обставини, які визначали відносини між подружжям, як сімейні.

Відтак, з урахуванням того, що автомобіль був придбаний і відчужений під час перебування сторін у шлюбі, та з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів того, що кошти від продажу автомобіля були використані не в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації у розмірі половини вартості транспортного засобу слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, суд зазначає наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 (том 1 а.с.15).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 року ОСОБА_3 (продавець) продала ОСОБА_1 (покупець) квартиру АДРЕСА_3 . Пунктом 2.1. розділу 2 Договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 року визначено, що продаж квартири вчиняється за погоджену Сторонами ціну 67 891 грн. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після цього договору не підлягає. Зазначену суму Покупець сплатив Продавцю до підписання цього договору. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку продавець до Покупця не має. Підписання цього договору Продавцем є підтвердженням акту одержання ним коштів від Покупця 67 891 грн., як повної оплати за продану квартиру (том 1 а.с.65-66).

Згідно копії звіту про оцінку майна оціночна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_3 , становить 67 891 грн. (том 1 а.с.69-74).

Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 , усвідомлюючи значення та наслідки своїх дій та діючи добровільно, не перебуваючи під впливом помилки, обману чи насильства, дала свою згоду на укладення чоловіком ОСОБА_1 , договору купівлі-продажу, за яким придбати за ціну та на умовах на його власний розсуд квартиру АДРЕСА_3 . При цьому підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є їхньою спільною сумісною власністю (том 1 а.с.101-103).

Водночас, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_3 , яка в судовому засіданні суду показала, що вона знайома із сім`єю ОСОБА_7 , оскільки вона продавала їм квартиру АДРЕСА_3 . У нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу були присутні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та їх два сини. Ціна квартири становила 896 000 гривень, однак у договорі вказали значно меншу суму. Нотаріус сказала, що так можна вказувати. На суму 896 000 гривень вона написала розписку про отримання коштів.

Згідно копії розписки ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 896 000 (вісімсот дев`яносто шість тисяч) гривень, що еквівалентно 32 000 (тридцять дві тисячі) доларів США за продаж квартири АДРЕСА_3 (том 1 а.с.137).

Також, в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4 , який суду показав, що він є знайомим та однофамільцем ОСОБА_8 , та позичив йому кошти в розмірі 896000 гривень, про що було укладено договір позики від 10.01.2018 р. ОСОБА_9 казав, що кошти позичає на купівлю квартири для сина ОСОБА_5 , який поступив на навчання у Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу.

В матеріалах справи наявна копія договору позики від 10.01.2018 року, за яим ОСОБА_4 передав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 896 000 (вісімсот дев`яносто шість тисяч) гривень, для купівлі квартири АДРЕСА_3 , для забезпечення потреб сім`ї. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 31.12.2021 року (том 1 а.с.147-148).

З огляду на встановлені судом суперечливі обставини, з приводу вартості придбаної квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду предмет спору в даній справі, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд не вправі давати оцінку договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 року, в тому числі ціні договору. Встановлення договірної ціни, а не ринкової, окремо не заборонено законом, проте має певні юридичні наслідки. Таким чином, недійсність зазначеного правочину прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним. Попри об`єктивне розуміння доводів сторін з приводу ринкової ціни квартири, не визнання договірної ціни визначеної договором , в межах заявлених позовних, буде прямо суперечити вимогам ч. 1 ст. 204 ЦК України та ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

За таких обставин, враховуючи вимоги матеріального права щодо презумпція правомірності правочину та процесуального права щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд бере до уваги договірну вартість квартири, визначену в пункті 2.1. розділу 2 Договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2018 року, яка становить погоджену Сторонами ціну - 67 891 грн.

Тому, з урахування вартості придбаної квартири, суд не приймає доводи відповідача про походження коштів на придбання квартири, які, за твердженням відповідача отримані особисто ним у позику.

При цьому, суд зазначає, що боргові зобов`язання за договором позики від 10.01.2018 року на суму 896 000 грн., не є предметом розгляду в даній справі, а відтак суд не вважає належними доводи представника відповідача з приводу того, що, за результатами розгляду даної справи суд може визнати всі боргові зобов`язання за договором позики від 10.01.2018 в розмірі 896000 гривень за ОСОБА_1 , з одночасним визнанням за ним права власності спірну квартиру.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням зазначеного, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи, що спірна квартира була набута сторонами під час перебування в шлюбі, за спільні кошти (зворотного суду не доведено), вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, з рівністю часток в ньому дружини та чоловіка.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до задоволення.

На пiдставi викладеного, керуючись ст.ст. 10, 141, 142, 200, 211, 247, 259-265, 294, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 60, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_5 , спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_2 : РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; проживає: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_1 : РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.05.2023 р.

Суддя Богдан АТАМАНЮК