Номер провадження: 22-ц/813/2539/23
Справа № 501/2519/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд, визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 грудня 2012 року, він надав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 20 000,0 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 01 березня 2013 року. На підтвердження взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 написав власноруч розписку в якій вказав, що його боргові зобов`язання забезпечуються 1/3 часткою кв. АДРЕСА_1 . Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, в зв`язку з цим позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом (а.с.2-4).

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач в судове засідання не прибув, надав відзив на позов в якому вказав, що дійсно брав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000,0 дол.США. Частину боргу 5000,0 дол. США він повернув 01 жовтня 2015 року, залишок боргу в розмірі 15000,0 дол.США він не має змоги повернути. Просив справу розглянути за його відсутності (а.с.22).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа ОСОБА_3 ) про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 вартістю 15 000,00 дол.США , що еквівалентно 420 050,0 грн. Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 вартістю 15 000,0 дол.США, що еквівалентно 420 050,0 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вказаним рішенням суду, вже після обізнаності боржника про відкриття виконавчого провадження, визнано право власності на майно боржника за братом боржника на підставі позову останнього, та у відзиві на позов боржником було висловлено мовчазну згоду із позовом свого брата. При цьому іншого майна, за рахунок якого можливо виконати вирок суду, у боржника немає.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав у повному обсязі, він зобов`язався у випадку не повернення грошових коштів позивачу до 01 березня 2013 року передати у власність позивача 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 .

Однак суд апеляційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зазначено, що «згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).

Апеляційним судом встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження №56889824 із виконання виконавчого листа №520/8265/13-к, виданого Київським районним судом м. Одеси 13.11.2015р. про стягнення заборгованості за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 з ОСОБА_2 у розмірі 357 864,00 грн.

31 липня 2018 року на підставі заяви стягувача приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №56889824 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документу, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцію з повідомленням про вручення 31.07.2018 року за вих. № 307.

У день винесення приватним виконавцем постанов про відкриття провадження була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_2 . Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів. Постанови про арешт коштів були надіслані до банків.

У той же день, у результаті перевірки майнового стану боржника за результатами формування довідки з ДРРП на НМ та РПВ на НМ, ДРІ, ЄРЗВОНМ щодо суб`єкта у боржника на праві власності було виявлено 1/3 квартири

АДРЕСА_2 серпня 2018 року боржнику було надіслано вимогу №517 про подання письмових пояснень з приводу невиконання рішення суду, надання декларації про доходи, довідки про зареєстрованих у вищевказаній квартирі та технічної документації на неї та повідомлено боржника про те, що заплановано проведення опису вищевказаної квартири та зобов`язано боржника надати виконавцю безперешкодний доступ до квартири.

Боржник належним чином ознайомлений про розпочате примусове виконання, оскільки згідно із поштового повідомлення №68 1 особисто отримав 04.09.2018р. постанову про відкриття провадження та постанову про арешт майна. У відповідністю із поштовим повідомленням №68 1 ще раніше, 01.09.2018р., боржник отримав вимогу про безперешкодний доступ до квартири із метою її опису.

Між тим, вирок суду у частині стягнення коштів ОСОБА_2 до теперішнього часу не виконав, жодного разу не намагався сплатити заборгованість або вчинити інші дії спрямовані на добровільне (самостійне) виконання виконавчого документа, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Також приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. для виконання вироку Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року вчинялись наступні дії:

1)05 жовтня 2018 року приватним виконавцем було здійснено виїзд за адресою зазначеної квартири з метою її опису. Але двері у квартиру ніхто не відчинив, на дзвінки боржник не відповідав. У зв`язку із чим боржнику від приватного виконавця було залишено у дверях квартири повторну вимогу №917 від 05.10.2018р. Аналогічна ситуація сталося і 05.11.2018р.;

2)здійснено повну перевірку майнового стану боржника. Згідно із відповідями з банків, грошові кошти на рахунках боржника у сумі, достатній для погашення боргу, відсутні. У відповідності із інформацією, наданою Міністерством внутрішніх справ України, транспортні засоби за боржником не зареєстровані.

3)Згідно із відповіддю Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржника фізичної особи, ОСОБА_2 з жовтня 2020 почав отримувати дохід у ТОВ «Омега В», у зв`язку із чим 30.11.2020р. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Раніше у ході перевірок згідно і відповідями Державної фіскальної служби України боржник доходів не отримував. Але вищевказана постанова не виконувалась ТОВ «Омега В», відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на рахунок виконавця не надходили. У зв`язку із зазначеним приватний виконавець звернувся до ТОВ «Омега В» з відповідною вимогою від 06.08.2021р., яку також було проігноровано.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, що переглядається:

1) очевидно, що учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (позов про визнання права власності у зв`язку із неповерненням грошових коштів за розпискою, після вироку Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року, відкриття 31 липня 2018 року виконавчого провадження ВП №56889824 з примусового виконання вищевказаного вироку) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 ;

2) суди не врахували, що визнання права власності у зв`язку із невиконанням боргового зобов`язання не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його близькі особи (в даному випадку рідні брати), які здійснюють дії щодо майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом;

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи рідними братами, зловживали матеріальним правом для уникнення примусового виконання вироку суду в частині позовної заяви про відшкодування шкоди.

Щодо клопотання адвоката Латій О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про закриття апеляційного провадження, то колегія суддів зазначає таке.

Клопотання про закриття апеляційного провадження мотивовано тим, що на відмінну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку із сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування вирішення судом питання про її права, свободи та інтереси, обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Обґрунтовуючи свій інтерес, приватний виконавець посилається на те, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права та інтереси як приватного виконавця, який згідно із розрахунком основної винагороди приватного виконавця від 02.08.2018р. має право на отримання винагороди у розмірі 35786,40 гривень за проведене фактичне виконання вироку суду. Приватний виконавець Колечко Д.М. не уповноважений в рамках виконавчого провадження на подачу апеляційний та касаційних скарг в інтересах стягувача.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Разом з тим, відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 1291).

Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи: - «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012); - «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про опарення фраудаторного правочину, чи із апеляційною скаргою на рішення, явно ухвалене у наслідок недобросовісної домовленості сторін, направленої на ухилення від виконання боргового зобов`язання, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину чи ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який вже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 1291 Конституції України.

Обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження» покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

До аналогічних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022р. у справі №2-591/11.

Таким чином повноваження виконавця подавати апеляційну скаргу на рішення суду, згідно із яким майно вибуло із власності боржника з метою уникнення сплати боргу, є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), оскільки постановлене рішення призвело до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що апеляційна скарга обґрунтована неможливістю фактичного виконання вироку Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року, а не неможливістю стягнути основної винагороди приватного виконавця. Також посилання заявника адвоката Латій О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на те, що сума основної винагороди значно перевищує суму боргу за квартирою, є неспроможними, оскільки не стосуються предмета розгляду вказаної справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 08 по 12 травня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 травня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк