03.04.2023 Єдиний унікальний номер 205/5969/15-ц
Номер провадження: 4с/205/9/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» на дії заступника начальника Другого правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі скаржник) звернулася до суду зі скаргою на дії заступника начальника Другого правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 17.01.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою Оксаною Олександрівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70767672 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 205/5969/15-ц, на підставі заяви нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Скаржник, вважаючи дії приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження незаконними у зв`язку із тим, що стягувачем пропущений встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, подав до суду іншу скаргу на дії приватного виконавця.

14.02.2023 року під час судового розгляду вищевказаної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» було подано заперечення на скаргу, до яких було долучено постанову заступника начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Пономаренко О.О. від 02.12.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у ВП № 52275096, що дає підстави для повторного пред`явлення такого документу до його виконання.

Скаржник вказує, що про існування ВП № 52275096 по виконанню виконавчого листа за № 205/5969/15-ц скаржнику ніколи не було відомо, жодних постанов про відкриття виконавчого провадження, або повернення виконавчого документу стягувачу вона не отримувала, в АСВП відсутня інформація щодо даного виконавчого провадження з таким номером, та дізналася тільки 14.02.2023 року під час судового засідання.

Скаржник зазначає, що при винесені спірної постанови заступником начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Пономаренком О.О. було помилково вказано у мотивувальній частині постанови «встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно боржника» застосовано п. 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку із чим виконавчий лист не міг бути повернутий на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» та 02.12.2016 року, а його мало повернуто із інших підстав, зокрема підстав визначених п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник вважає, що вказана державним виконавцем підстава повернення виконавчого документу порушує її права, оскільки безпідставно поновлює новому стягувачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання з моменту втрати чинності Закону України № 1404-8 (23.09.2021 року).

У зв`язку із чим, скаржник вимушена звернутися до суду та просити суд визнати неправомірними дії заступника начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Пономаренко О.О. щодо зазначенні в постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 02.12.2016 року у виконавчому провадженні № 52275096 п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», як підставу повернення виконавчого документу; зобов`язати заступника начальника Пономаренко О.О. або іншу уповноважену особу Другого правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до постанови від 02.12.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № 52275096, шляхом виключення п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», як підстави повернення виконавчого документу та зобов`язати заступника начальника Пономаренко О.О. або іншу уповноважену особу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) визначити дійсні підстави повернення виконавчого листа стягувачу або закінчення виконавчого провадження № 52275096 та привести постанову від 02.12.2016 року у відповідність до приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса), подав відзив на скаргу, в якому просив відмовити в повному обсязі в задоволені вказаної скарги. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що скаржником пропущений строк для подання даної скарги, а можливі причини його пропуску не можуть вважатися поважними.

Також перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження було встановлено, що на примусовому виконанні у відділі у період з 19.09.2016 року по 02.12.2016 року перебувало виконавче провадження № 52275096 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 02.08.2016 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» суми боргу у розмірі 2 125 994 грн. 05 коп. та державним виконавцем 02.12.2016 року на підставі 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку зі встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно боржника.

Представник скаржника просила суд вказану скаргу задовольнити в повному обсязі з мотивів, що в ній викладені, про що подала суду відповідну письмову заяву.

Представник заінтересованої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»», в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Представник Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса)в судове засідання не з`явився, надали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. У такій письмовій заяві вимоги скарги не визнали та просять у задоволені відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги скаржника, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За положеннями ст. 451 ЦПК України суд має пересвідчитися у тому, чи були оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність виконавця прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця чи ні, та чи було при цьому порушене право заявника, або не було порушено.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Приписами ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Суд при цьому вказує, що згідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як диспозитивність.

Вказані правові норми, з одного боку, покладають на державного виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а з іншого боку - наділяють державного виконавця певними дискреційними повноваженнями щодо самостійного визначення видів, підстав і обсягу виконавчих та інших процесуальних дій.

Суд при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим законом, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Завдання цивільного судочинства при здійсненні судового контролю за виконанням судових рішень полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Тобто, під час повернення виконавчого документу стягувачу, державний виконавець, використовуючи власні дискреційні повноваження, обирає самостійно правову підставу вчинення відповідної дії, виходячи із встановлених під час виконання судового рішення обставин.

В контексті розгляду даної скарги визначення таких підстав з боку державного виконавця стосується саме повернення виконавчого документу стягувачеві.

При цьому, приписами ст.37 вказаного Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Таким чином, законодавцем прямо встановлено право державного виконавця на повернення виконавчого документу стягувачеві у випадку якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»).

З аналізу вказаної норми закону вбачається, що виконавчий документ може бути повернуто стягувачеві за наявності декількох, незалежних одна від одної, підстав, зокрема: 1) якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, 2) якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

При цьому, застосування іншої підстави на якій наполягає скаржник, зокрема п. 3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», навпаки вимагає наявності встановленого у боржника майна, яке стягувач відмовився залишити за собою, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Таким чином, вказані дві законодавчо визначені підстави повернення виконавчого документу стягувачеві відрізняються між собою за ознакою виявлення у боржника відповідного майна на яке можливо звернути стягнення. У випадку повної відсутності такого майна державний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачеві на підставі п. 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а у випадку виявлення хоч якогось майна та за умови відмови стягувача залишити його за собою в рахунок погашення боргу, державний виконавець повинен застосувати п. 3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 17.04.2019 у справі №342/158/17 як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Таким чином, суд, визначаючи протиправність дій державного виконавця та наявності інших підстав повернення виконавчого документу стягувачеві, аніж ті, що були визначені державним виконавцем (п. 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»), має встановити саме наявність таких інших підстав, та причини, чому такі підстави не були взяти державним виконавцем до уваги.

Разом із цим, під час розгляду даної скарги, судом не встановлено таких обставин, які б зумовлювали наявність інших підстав, для повернення виконавчого документу стягувачу, аніж ті, що були вказані державним виконавцем у спірній постанові.

Так само, скаржник стверджуючи про наявність таких підстав, зокрема наявності підстав визначених п. 3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», не надав суду докази, що підтверджували факти встановлення у 2016 році у боржника відповідного майна, на яке можливо було б звернути стягнення, та відмови стягувачеві залишити його за собою в рахунок погашення боргу.

Тобто будь-які докази, які вказували б на порушення державним виконавцем чинного законодавства під час винесення спірної постанови та прав боржника як сторони вказаного виконавчого провадження у матеріалах даної скарги відсутні.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.451ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, заявлена скарга є безпідставною, не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо строків на звернення із даної скаргою до суду, то суд вказує, що в даному випадку державним виконавцем не доведена обставина отримання такої постанови раніше, аніж про це зазначено скаржником. Що у свою чергу зумовлює наявність підстав для поновлення такого строку на оскарження спірної постанови.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.451 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»» на дії заступника начальника Другого правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса), - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.В. Мовчан

.