Номер провадження: 22-ц/813/2148/23
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 вересня 2021 року, постановленого під головуванням ОСОБА_3 , у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства Юстиції України, Юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

22.07.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 13.04.2021 року (т.2, а.с.129-135), до Міністерства Юстиції України, Юридичного департаменту Одеської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, та в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. про державну реєстрацію прав щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним № 101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 234,4 кв.м., житловою площею 91,9 кв.м., за ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як зазначив позивач ОСОБА_1 , «в редакції, чинній на період спірних правовідносин, а саме 11.09.2017 року», йому та ОСОБА_5 належала 1/2 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16.03.2006 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2007 року по справі № 2-70/07 було задоволено позов ОСОБА_4 до нього та ОСОБА_2 , та за ОСОБА_4 було визнано право власності на 37/50 часток спірного домоволодіння. Через вказане судове рішення виникла плутанина, яка виразилася в реєстрації домоволодіння за вищевказаною адресою за ОСОБА_1 - в розмірі 1/4 частки, за ОСОБА_2 - в розмірі 1/4 частки, та за ОСОБА_4 - в розмірі 37/50 часток.

11.09.2017 року державним реєстратором Махортовим І.О. КП «Реєстраційна служба Одеської області» було проведено державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 234,4 кв.м., житловою площею 91,9 кв.м., за реєстраційним номером 101, запис про право власності № 22298499 (т.1, а.с.13). Право власності було зареєстровано на підставі: технічного паспорту від 05.09.2017 року, що виданий ТОВ «Південьжитлобуд»; висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна № 05-12 від 07.09.2017 року, що виконаний ТОВ «Південьжитлобуд»; рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2007 року, по справі № 2-70/07.

Таким чином, за твердженням позивача, виникає суперечлива ситуація, що з будинку, загальною площею 143,5 кв.м., згідно висновку ТОВ «Південьжитлобуд» була виділена в натурі частка у самостійний об`єкт загальною площею 234,4 кв.м. При цьому, за твердженням позивача, із реєстру не були вилучені записи щодо права власності ОСОБА_4 на частку об`єкта нерухомості під АДРЕСА_2 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення (т.2, а.с.172-178).

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_2 просять скасувати вищевказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.187-196, 210-216).

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_6 представник Міністерства юстиції України та представник Юридичного департаменту Одеської міської ради просять рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення (т.2, а.с.231-242, т.3, а.с.1-5, ).

У відзиві на апеляційні скарги відповідач ОСОБА_4 просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення (т.3, а.с.19-29).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзивів на них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що йому та ОСОБА_5 належала 1/2 частка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16.03.2006 року.

В подальшому, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01.02.2007 року по справі № 2-70/07 (т.1, а.с.15) було задоволено позов ОСОБА_4 до нього та ОСОБА_2 , та за ОСОБА_4 було визнано право власності на 37/50 часток спірного домоволодіння. З цих підстав, позивач ОСОБА_2 зазначив, що через вказане судове рішення виникла ситуація, коли за ОСОБА_1 зареєстровано право власності в розмірі 1/4 частки домоволодіння, за ОСОБА_2 - також в розмірі 1/4 частки, та за ОСОБА_4 в розмірі 37/50 часток домоволодіння, що в сумі складає більше одиниці цілого житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, за твердженням позивача, із реєстру не були вилучені записи щодо права власності ОСОБА_4 на частку об`єкта нерухомості під АДРЕСА_2 .

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_4 та його представник мотивували свої доводи відповідністю дій реєстратора діючому законодавству, а також тим, що спірні правовідносини не порушують прав та інтересів позивача ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 .

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п.п. 1, 8, 9 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Суд зазначив, що у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц (провадження № 14-141цс18) зазначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав є похідною від спору щодо відповідного майна або майнових прав, і якщо цей спір належить до юрисдикції загального суду та переданий на його розгляд з вказаними вимогами, така справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 26 вищевказаного Закону (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, чинній на період спірних правовідносин, а саме 11.09.2017 року, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення судом рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права Закон не передбачав, тому доводи позивача ОСОБА_1 про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення його порушеного права, судом першої інстанції обґрунтовано відхилені.

Разом з тим, п. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» зазначено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані до набрання чинності цим Законом, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тобто, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. У зв`язку з цим, починаючи з 16 січня 2020 року, такий спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Зазначені обставини узгоджуються із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19.

Так, як було вказано вище, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2007 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 2-70/07 був задоволений позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, та за ОСОБА_4 було визнано право власності в порядку спадкування на 37/50 частин домоволодіння АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 .

Із матеріалів справи вбачається, що попередні власники домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці площею 549 кв.м.: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали вказаний житловий будинок 05.11.1957 року. В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 провели реконструкцію належного їм домоволодіння, шляхом самовільного будівництва.

Рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради м. Одеси № 629а від 04.09.1987 року самовільне будівництво ОСОБА_7 узаконено.

Рішенням виконавчого комітету Малиновської районної ради № 328 від 08.05.1987 року самовільне будівництво ОСОБА_8 було також узаконено.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, то вищевказаним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2007 року по цивільній справі № 2-70/07, за відповідачем ОСОБА_4 було визнано право власності в порядку спадкування на 37/50 частин домоволодіння АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_7 .

В свою чергу, 16 березня 2006 року ОСОБА_9 за нотаріально посвідченим договором дарування подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях кожному 1/2 частину належної їй частки житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Таким чином, вищезазначеним рішенням Малиновського районного суду Одеси від 01 лютого 2007 року по цивільній справі № 2-70/07 встановлено, що відповідно до архівних даних, на підставі заяви, відбувся перерахунок часток домоволодіння. На підставі цього, у ОСОБА_7 , що раніше володіла 1/2 частиною домоволодіння, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Одеською державною нотаріальною контрою від 05.11.1957 p., p. № 1-11744, ідеальна частка склала 37/50 частини домоволодіння; ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що володіють 1/2 частиною домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Рюміною О.О. від 16.03.2006 р. р.№ 1428, ідеальна частка складає 13/50 частини домоволодіння, в рівних частинах кожному.

Також слід зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, у червні 2010 року ОСОБА_4 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 64 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання відповідачів знести об`єкт самочинного будівництв (справа № 2-5803/10 (провадження №22-ц-9578/11).

Малиновський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 07 грудня 2010 року позов задовольнив та зобов`язав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою загального користування шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

Проте, апеляційний суд Одеської області рішенням від 20 січня 2015 року скасував рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2010 року та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 належною йому частиною будинку шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Це рішення набрало законної сили і є чинним.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звертався до Малиновського районного суду м. Одеси з цивільним позовом до ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у розрахунку часток між співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , (справа № 521/14714//14-ц).

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовив.

26 лютого 2015 року на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси у цивільній справі №№ 2-5803/10 ОСОБА_4 видано виконавчі листи, а 17 лютого 2015 року державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси були відкриті виконавчі провадження № 46883725 та № 46883527.

15 лютого 2016 року за невиконання боржниками ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) виконавчого документа у цивільній справі № 2-5803/10 державний виконавець направив до Малиновського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області та до прокуратури Малиновського району м. Одеси заяву щодо притягнення боржників до кримінальної відповідальності.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 виділив в натурі частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у самостійний об`єкт нерухомості будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 234,4 кв. м, технічну документацію на який виготовило ТОВ «Південьжитлобуд».

11 вересня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію за ним права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який виділений в натурі (в самостійних об`єкт нерухомості).

Зазначені обставини встановлені Великою Палатою Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 815/993/18 (провадження № 11-22апп19) (т.1, а.с.43-47).

Крім того, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.04.2016 року (т.1, а.с.132-135, 136-142) позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування земельною ділянкою, а також самостійний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою було задоволено частково, було зобов`язано ОСОБА_4 демонтувати за власний рахунок огородження за лінією забудови (червоною лінією) з металевої сітки «рабиці», а також металеві конструкції перед фасадною частиною будинку у вигляді арки зі стійок та балок з металевих труб, що перешкоджають проїзду до фасадної частини будинку АДРЕСА_2 .

Було встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , згідно якого в користування ОСОБА_4 було виділено земельну ділянкою площею 274,5 кв.м., в тому числі: - в окреме користування - 256,5 кв.м.; - частина земельної ділянки спільного користування - 18,0 кв.м. (1/2 х 36кв.м.), в наступних межах (додаток №10 до висновку №СЕ-2-1-86/14 від 09 травня 2014 року):

- від точки 1 по прямій лінії на відстані 37,60м. до точки 2;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 8,19м. до точки 3;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 20,55м. (8,05м. + 8,47м. + 4,03м.) до точки 4;

- з наступним ухилом вправо по прямій лінії на відстані 1,00м. до точки 5;

- з наступним ухилом вправо по прямій лінії на відстані 3,63м. до точки 6;

- з наступним ухилом вліво вздовж осьової лінії між приміщеннями будинку на відстані 9,27м. до точки 7;

- з наступним ухилом вліво по прямій лінії на відстані 2,84м. до точки 8;

- з наступним ухилом вліво по прямій лінії на відстані 1,91м. до точки 9;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,14м. до точки 10;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 8,00м. до точки 1.

2. Було виділено в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 274,5 кв.м., в тому числі: - в окреме користування - 256,5 кв.м.; - частина земельної ділянки спільного користування - 18,0кв.м. (1/2 х 36кв.м.), в наступних межах (додаток №10 до висновку №СЕ-2-1-86/14 від 09 травня 2014 року):

а) площею 119 кв.м.:

- від точки 11 по прямій лінії на відстані 14,53м. до точки 12;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 9,14м. до точки 6;

- з наступним ухилом вліво вздовж осьової лінії між приміщеннями будинку на відстані 9,27м. до точки 7;

- з наступним ухилом вліво по прямій лінії на відстані 2,84м. до точки 8;

- з наступним ухилом вліво по прямій лінії на відстані 1,91м. до точки 9;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,14м. до точки 10;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 5,41м. до точки 11;

б) площею 137,5кв.м.:

- від точки 4 по прямій лінії на відстані 6,03м. до точки 13;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,61м. до точки 14;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 6,50м. до точки 3;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 20,55м. (8,05м. + 8,47м. + 4,03м.) до точки 4.

3. Залишити в спільному користуванні земельну ділянку площею 36кв.м. в наступних межах (додаток №10 до висновку №СЕ-2-1-86/14 від 09 травня 2014 року):

- від точки 11 по прямій лінії на відстані 14,53м. до точки 12;

- з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 9,14м. до точки 6;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,63м. до точки 5;

- з наступним ухилом вліво по прямій лінії на відстані 1,00м. до точки 4;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 6,03м. до точки 13;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 17,19м. до точки 12;

- з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,00м. до точки 11.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - було відмовлено.

Вказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року було примусово виконано Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби м. Одеси, та виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення було закінчено.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що згідно вимог, передбачених ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, із вказаного часу сторони, які є власниками домоволодіння за вищевказаною адресою, користуються та володіють належними їм окремими житловими та допоміжними спорудами, що розташовані на окремих (ізольованих), огороджених парканом, земельних ділянках.

Разом з тим, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташовані споруди, що зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 , належить територіальній громаді, в особі Одеської міської ради, яка не пред`являла жодних претензій до ОСОБА_4 .

В свою чергу, як було вказано вище, реалізуючи своє право, ОСОБА_4 самостійно звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію своїх прав згідно до рішень суду, які набрали законної сили, у зв`язку з чим 11 вересня 2017 року державним реєстратором Махортовим І.О. КП «Реєстраційна служба Одеської області», , було проведено державну реєстрацію за номером запису про право власності 22298499 належного ОСОБА_4 на праві власності об`єкту нерухомого майна за реєстраційним № 101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 234,4 кв.м., житловою площею 91,9 кв.м. (т.1, а.с.13).

З огляду на викладені обставини, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 неправильно обраний спосіб захисту своїх прав та інтересів, який суперечить ч.2 ст. 16 ЦК України, оскільки в такому випадку ОСОБА_1 наділений правом висувати вимоги лише до належного йому на праві власності майна, до кола якого не входять відокремлена земельна ділянка та розташовані на ній споруди, які стали предметом реєстраційних дій, що оспорюються.

Тобто, оскільки позивач ОСОБА_1 в даному випадку не наділений правами пред`явлення позовних вимог до власника майна, до якого ОСОБА_1 не має відношення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 08 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 29.05.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра