Єдиний унікальний номер справи 183/1952/22
Провадження № 2/183/789/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2023 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря судового засідання Коссовича А. О.,

представника позивача адвоката Гудименка В. Г.,

представника відповідача УСБУ у Дніпропетровській області Бойка Д. В., представника відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Ліскіна В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, яким після уточнень просить скасувати арешт, накладений постановою Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 17 травня 2011 року, на земельну ділянку площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер -01-402-0033, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525, виданого на підставі розпорядження голови Новомосковської РДА № 1148 від 15 липня 2008 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02677.

В обґрунтування позовних вимог позивач указує, що земельна ділянка площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер -01-402-0033, належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525, виданого на підставі розпорядження голови Новомосковської РДА № 1148 від 15 липня 2008 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02677. У 2021 році позивачу стало відомо, що постановою УСБУ у Дніпропетровській області від 17 травня 2011 року на вказану земельну ділянку накладений арешт у кримінальний справі за обвинуваченням ОСОБА_2 , провадження у якій в свою чергу постановою суду закрито 02 серпня 2014 року. З огляду на те, що позивач не був учасником кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, провадження у якій закрите на підставі постанови суду № 183/8071/13 від 02 серпня 2014 року за відсутності складу злочину на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України в редакції 1960 року вимушений звернутися до суду з позовом про звільнення вказаного майна з-під арешту.

Ухвалою судді від 23 травня 2022 року позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання і відкрито провадження у справі (а.с. 49). Усною ухвалою суду від 21 лютого 2023 року було закрито підготовче засіданні та призначено справу до судового розгляду, цією ж ухвалою вирішено питання щодо дослідження у судовому засіданні матеріалів кримінальної справи № 183/8071/13-к(а.с. 49).

Відповідачем Управлінням СБУ у Дніпропетровській області поданий відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на те, що питання щодо скасування арешту належить розглядати за правилами кримінального судочинства, просить в позові відмовити.

Відповідачем Дніпропетровською обласною прокуратурою поданий відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на те, що питання щодо скасування арешту належить розглядати за правилами кримінального судочинства, просить в позові відмовити.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Гудименко В. Г. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача УСБУ у Дніпропетровській області Бойко Д. В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Ліскін В. І., у судовому засіданні просив відмовити у задоволення позову, тому як питання щодо скасування арешту належить розглядати за правилами кримінального судочинства, про що свідчить судове рішення в указаній справі № 183/8071/13-к провадження 1-в/183/346/21, яким скасований арешт з майна.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення сторін, дослідивши зібрані письмові докази, а також матеріали кримінальної справи № 183/8071/13-к,дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з установлених у судовому засіданні таких обставин.

Судом установлено, що земельна ділянка площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер -01-402-0033, належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525, виданого на підставі розпорядження голови Новомосковської РДА № 1148 від 15 липня 2008 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02677 (а.с. 12).

З інформаційної довідки № 299017862 від 10 лютого 2022 року убачається, що 17 травня 2011 року за № 11178159 реєстратором Дніпропетровська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н від 17 травня 2011 року Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на земельну ділянку кадастровий номер -01-402-0033 накладений арешт (а.с. 13).

З матеріалів кримінальної справи № 183/7081/13-к за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України убачається, що:

- постановою слідчого по ОВС УСБУ в Дніпропетровській області Живовим А.Б. від 17 травня 2011 року накладений арешт, зокрема і на земельну ділянку кадастровий номер -01-402-0033 (а.к.с. 80 т. 9);

- постановою № 183-8071-13-к від 02 серпня 2014 року Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області закрито провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України за відсутності складу злочину на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України в редакції 1960 року (а.к.с. 121-125 т. 11).

З матеріалів кримінальної справи убачається, що власник указаної земельної ділянки ОСОБА_1 не був учасником справи; питання щодо майна, на яке в рамках кримінальної справи накладений арешт, щодо земельної ділянки кадастровий номер -01-402-0033, що належить позивачу, під час вирішення питання щодо закриття кримінальної справи не вирішене.

За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/23139/18 (провадження № 61-14832св19).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, провадження N 14-496цс18).

Судом установлено, що позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер -01-402-0033, на яку накладено арешт постановою слідчого УСБУ у Дніпропетровській області від 17 травня 2011 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Власник указаної земельної ділянки ОСОБА_1 не був учасником кримінальної справи; доля майна, на яке в рамках кримінальної справи накладений арешт, а саме щодо земельної ділянки кадастровий номер -01-402-0033, яка належить позивачу, під час вирішення питання щодо закриття кримінальної справи не вирішене.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Убачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У справі, яка розглядається, позивач просить скасувати арешт, накладений у межах кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Таким чином мотиви заперечень відповідачів, щодо невірно обраного способу захисту прав позивача, суперечать вказаним нормам, а тому відхиляються судом з огляду на вищевикладене.

При цьому, суд наголошує, що ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в межах відповідної кримінальної справи та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту задовольнити повністю.

Скасувати арешт, накладений постановою слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 17 травня 2011 року на земельну ділянку площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Піщанської сільської ради, кадастровий номер -01-402-0033, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381525, виданого на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15 липня 2008 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02677.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

-позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

-відповідач: Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, , місцезнаходження не зазначається відповідно до наказу Генерального штабу Збройних сил України від 30 січня 2023 року та з урахуванням ст. 1142 КК України;

-відповідач: Дніпропетровська обласна прокуратура, , місцезнаходження не зазначається відповідно до наказу Генерального штабу Збройних сил України від 30 січня 2023 року та з урахуванням ст. 1142 КК України;

Повне рішення суду складено та підписано 26 травня 2023 року.

Суддя Г.Є. Майна