КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року місто Київ.

Справа № 760/28773/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15512/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року (ухвалено в складі судді Буркіна О.М., повний текст рішення складено 28.02.2022 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом до Об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування протокольного рішення об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України від 19 лютого 2020 року № 20, в частині відмови ОСОБА_1 змінити дату зарахування його з родиною на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року, зобов`язавши змінити дату зарахування ОСОБА_1 з родиною на квартирний облік , зазначивши 21 грудня 1993 року.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що у період з 01 серпня 1977 року по 04 червня 2003 року проходив військову службу. Під час проходження військової служби 21 грудня 1993 року був зарахований на квартирний облік. Після переведення на службу до міста Києва засіданням житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗСУ від 12 листопада 2008 року облікову справу позивача було відновлено, проте як такого, що зарахований на квартирний облік не з 21 грудня 1995 року, а з 03 березня 1995 року. Дізнавшись нещодавно про вказану обставину, позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням перемістити його в черзі з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року. Протокольним рішенням від 19 лютого 2020 року № 20 відповідач відмовив позивачу у задоволенні його заяви та залишив позивача на квартирному обліку в загальній черзі з 03 березня 1995 року без змін.

З огляду на вищенаведене позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати протокольне рішення об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України від 19 лютого 2020 року № 20, в частині відмови ОСОБА_1 змінити дату зарахування його з родиною на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року, виходячи з чого, вважати датою зарахування ОСОБА_1 з родиною на квартирний облік 21 грудня 1993 року.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України від 19 лютого 2030 року № 20, у частині відмови ОСОБА_2 змінити дату зарахування його з родиною на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року.

Зобов`язано об`єднану житлову комісію апарату Міністерства оборони України змінити дату зарахування ОСОБА_2 з родиною на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року.

Стягнуто з Об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року заяву Міністерства оборони України про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Міністерство оборони України 18 вересня 2023 року, згідно поштової відмітки направило на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення необґрунтоване та незаконне, відповідач не був обізнаний про позов ОСОБА_1 та не був проінформований про результати розгляду позовної заяви, а також про прийняте заочне рішення у даній справі.

Вважає, що судом першої інстанції розглянуто спір, який не підлягав вирішенню в порядку цивільного судочинства, посилаючись на позиції Верховного Суду та на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

07 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Вказує, що відповідача було належно повідомлено про розгляд справи. Зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21, на яку посилається відповідач, була прийнята лише у червні 2022 року, а тому суд першої інстанції ухвалюючи рішення у лютому 2022 року не порушив встановлених на той момент правил юрисдикції.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив розглядати справу без його участі та без участі його представника. Представник відповідача про розгляд справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що у період з 01 серпня 1977 року по 04 червня 2003 року позивач проходив військову службу.

З 21 грудня 1993 року позивач перебував на квартирному обліку, що стверджується довідкою в/ч НОМЕР_1 .

Як стверджується довідкою від 01 листопада 2019 року № 4663, на момент проходження військової служби з 21 грудня 1993 року по 26 жовтня 1994 року у Коростенському гарнізоні у НОМЕР_2 винищувальному полку Центрального району ПВО позивач не отримував жиле приміщення.

З витягу з протоколу від 12 листопада 2008 року № 24 та довідки від 04 грудня №27489 вбачається, що облікову справу позивача було відновлено, як такого, що зарахований на квартирному обліку з 03 березня 1995 року.

Дізнавшись про вказану обставину, 15 січня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив перемістити його з родиною на квартирній черзі з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року.

У відповідь на заяву позивача протокольним рішенням від 19 лютого 2020 року № 20 відповідач відмовив позивачу у перенесенні дати зарахування на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 21 грудня 1993 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач змінюючи дату зарахування позивача на квартирний облік порушив вимоги закону та права позивача.

Колегія суддів з таким висновком не може погодитись, оскільки заявлені позовні вимоги не підлягали до розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац 1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 19 КАС України у чинній редакції). Близькі за змістом приписи були у п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 17 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг(п.7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац 2 ч. 2 ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац 1 п.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац 3 п. 1 цієї статті).

Судова практика Верховного Суду щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби (зокрема про оскарження рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій стосовно реалізації соціальних гарантій забезпечення житловими приміщеннями осіб, які проходять публічну (військову) службу) в проміжок часу 2018 - 2022 року була різною.

Однак, згідно з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на територіях інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення і надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства (п.59 Постанови).

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 з метою забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів з приводу проходження військової служби, а саме щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій відступила від висновку щодо розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, викладеного у її постановах від 6 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 488/1176/14-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15, від 23 січня 2019 року у справі № 806/5217/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 826/17556/16, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 127/15109/18 і від 24 вересня 2021 року у справі № 748/303/20, а також у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2139цс15 і від 2 березня 2016 року у справі № 6-14цс16а.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів (п.66).

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 49), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 43), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 31), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.20), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 40), від 2 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18 (пункт 92), від 9 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (пункт 36)).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач просив визнати неправомірним дії житлової комісії військової частини, яка зарахувала його, як військовослужбовця, на квартирний облік, в частині, що стосується дати зарахування його на квартирний облік. Суд першої інстанції вважав, що такий спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Апеляційний суд із цим висновком щодо предметної юрисдикції суду не погоджується.

У спірних правовідносинах, відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.

Позивач, мотивуючи позов приписами Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і підзаконними актами Міністерства оборони України, оскаржив дії відповідача, житлова комісія якого зарахувала позивача на квартирний облік як військовослужбовця але з визначенням іншої дати зарахування його на квартирний облік, що має суттєвий вплив на черговість отримання житла. Соціальна гарантія, яка є порушеною, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби. Тому спір військовослужбовця з військовою частиною щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців). З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.

Вказане не враховане судом першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не дослідив належним чином питання юрисдикції спору, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо розгляду справи по суті.

В порядку визначеному ч.ч.1,2,4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. ст. 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В силу ч. ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Виконуючи вимоги ст. 256 ЦПК України апеляційний суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи має відбуватись в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи питання територіальної юрисдикції апеляційний суд виходить з того, що зареєстрованим місцем проживання позивача і місцем знаходження відповідача є м. Васильків Київської області.

Відповідно до Указу Президента України від 16 листопада 2004 року №1417/2004 (із змінами і доповненнями, внесеними Указом Президента України від 16 травня 2007 року № 417/2007) територією, на які поширюються повноваження місцевих адміністративних судів України Київська область відноситься до територіальної юрисдикції Київського окружного адміністративного суду.

Отже, враховуючи, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та закриття провадження, апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення частково, так як апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднаної житлової комісії апарату Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи має відбуватись в порядку адміністративного судочинства і відноситься до юрисдикції Київського окружного адміністративного суду».

Апеляційний суд також роз`яснює позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутись до Київського апеляційного суду з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська