Справа № 504/3325/21
провадження № 2/504/553/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Доброва П.В.,

при секретарі Данько Т.В., ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Доброслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Доброславська селищна рада Одеського району Одеської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Доброславської селищної територіальної громади, за участю третьої особи ОСОБА_2 , в якому просила визнати дії Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області протиправними; скасувати відмову Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області від 01.04.2021р. у реєстрації місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Доброславську селищну раду Одеського району Одеської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

20 вересня 2021 року ухвалою суду позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

17 січня 2023 року позивачка звернулася до суду із уточненою позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , третя особа - Доброславська селищна рада про визнання дій Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області протиправними; скасування відмови Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області від 01.04.2021р. у реєстрації місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання Доброславську селищну раду Одеського району Одеської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона із сином - ОСОБА_3 , проживають у будинку АДРЕСА_2 частин якого належать позивачці на підставі договору дарування від 20.03.2016р. Батько дитини ОСОБА_2 з 2017 року покинув її із сином, не бажає вирішувати сімейні питання, усунувся від виконання батьківських обов`язків, не дає письмову згоду на реєстрацію сина за адресою матері, у зв`язку із чим позивачці було відмовлено в реєстрації сина відповідно до постанови КМУ № 207 від 02.03.2016р. Відсутність реєстрації місця проживання неповнолітнього сина суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав і свобод, у зв`язку із чим вона звернулася до суду.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги просила задовільнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України.

Представник Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області, діючий за довіреністю від 15 лютого 2022року, надав письмове клопотання, в якому не погоджувався з позицією позивача про визначення Доброславської селищної ради відповідачем по справі, а також зазначав, що чинним законодавством не передбачено можливості зобов`язати особу до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Крім того вказував, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Сімейним Кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства», Порядком декларування та реєстрації місця проживання перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються вказані правовідносини.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач 15 вересня 2010 року уклали шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 2010 року вересня місяця 15 числа зроблено відповідний запис за №58, та Відділом реєстрації актів цивільного стану Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області видано Свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 .

В період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим виконкомом Шомполівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області 27 жовтня 2010 року.

Відповідно до довідки Кремидівського старостинського округу Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області від 22.06.2021року за № 526 позивачка ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , разом із малолітнім сином - ОСОБА_4 , 2010 року народження, з 2014 року.

Із змісту позовної заяви вбачається, що батько дитини - відповідач ОСОБА_2 , з 2017 року не проживає разом із сім`єю, самоусунувся від вирішення питання щодо реєстрації місця проживання сина, який фактично проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування, укладеного 12 березня 2016 року, позивачці належить 17/100 частин житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - номер запису про право власності: 13713297.

Судом встановлено, що на теперішній час позивачка та її син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 32,5кв.м., житловою площею 13,0кв.м., який складає 17/100 частин будинку АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування № 208 від 12 березня 2016 року.

У зв`язку із проживанням ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , виникла необхідність в реєстрації його місця проживання разом із матір`ю, так як він бажає проживати разом з матір`ю, за вказаною адресою.

З позовної заяви вбачається, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати їй письмову згоду на реєстрацію місця проживання сина в будинку АДРЕСА_1 , але останній письмову згоду на реєстрацію місця проживання сина в будинку АДРЕСА_1 в добровільному порядку не надав.

Встановлено, що 01 квітня 2021 року Доброславською селищною радою Одеського району Одеської області Кремидівський старостинський округ позивачці було відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку із тим, що батько дитини не надав засвідченої в установленому порядку письмової згоди на реєстрацію дитини за місцем проживання матері, передбаченої пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ № 207 від 02.03.2016р. ц

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статті 15 та 16 Цивільного кодексу України передбачають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№2) від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Частинами 1, 2 ст. 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до вимог ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права. З аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Зі змісту довідки № 526 від 22.06.2021р. вбачається, що малолітній ОСОБА_3 , 2010 року народження, проживає без реєстрації разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , з 2014 року.

Статтями 6 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено обов`язок протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Відповідно до п.5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 (далі-Порядок №265 від 07 лютого 2022 року) громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати/зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

У разі коли особа, місце проживання якої задекларовано/зареєстровано, декларує або реєструє нове місце проживання з одночасним зняттям з попереднього місця проживання (перебування), заява про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання не подається. При цьому внесення змін до реєстру територіальної громади за попереднім місцем проживання здійснюється на підставі повідомлення органу реєстрації про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи із зазначенням дати зняття з місця проживання.

Пунктом 11 Порядку №265 від 07 лютого 2022 року визначено, що у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них.

Згідно п.п.14,15 Порядку №265 від 07 лютого 2022 року дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж задеклароване/зареєстроване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них. У разі декларування місця проживання у гуртожитку на період здобуття освіти така згода не надається.

Відповідно до п.п.16, 17, 19 Порядку декларування та реєстрації місця проживання перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників , зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.

Згода іншого з батьків або законних представників дитини підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.

У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту, реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до п.33 цього Порядку.

У разі декларування місця проживання, у тому числі з одночасним зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), батьками або одним з них разом з дитиною (дітьми) віком до 14 років на кожного з них формуються окремі декларації протягом 24 годин, які надсилаються до органу реєстрації.

Пунктом 33 Порядку визначено, що подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється однім з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Як вказує позивачка, батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та залишив її із сином в 2017 році. Син весь час проживає з матір`ю за вищевказаною адресою.

Отже місце проживання дитини разом з матір`ю визначено з 2014 року по теперішній час, спору з цього приводу між сторонами не виникало, тому суд вважає, що відповідач погодився щодо місця проживання дитини разом з матір`ю.

Відповідач у добровільному порядку не бажає надати згоду для реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_2 частин якого належать позивачці на праві власності.

Таким чином, виходячи з аналізу положень чинного законодавства, матеріалів справи, враховуючи, що місце проживання позивачки зареєстроване, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом з позивачкою у будинку АДРЕСА_1 , спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, суд прийшов до висновку, що місце проживання дитини разом з матір`ю, визначено сторонами.

Суд враховуючи, що відповідач, який є батьком неповнолітньої дитини, однією сім`єю з матір`ю дитини не проживає, участі у вихованні дитини не приймає, відсутності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, вважає за необхідне надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини разом з матір`ю за адресою: будинок АДРЕСА_1 , що цілком відповідатиме інтересам дитини та забезпечить досягнення повноцінного догляду, виховання та піклування про дитину.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15,16, 29 ЦК України, ст.ст. 160, 161 СК України, ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка дії в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Доброславська селищна територіальна громада, про визнання дій Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області протиправними; скасування відмови Доброславської селищної ради Одеського району Одеської області від 01.04.2021р. у реєстрації місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання Доброславську селищну раду Одеського району Одеської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 - задовольнити частково.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на здійснення реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька дитини ОСОБА_2 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 908 (дев`ясот вісім) гривень 00 коп.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя П.В. Добров