441/2039/21 2/441/43/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17.11.2023 Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Перетятько О.В.,

за участі секретаря Боднар Ю.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача адвокатів Петровського Ю.І.,

Бочуляк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городок справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя, мотивуючи наступним.

У позові зазначив, що він з 17 жовтня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , за час спільного подружнього життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25.09.2015, що розташовані по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстроване на ОСОБА_3 . Зазначає, що дане майно придбане за кошти позивача в інтересах сім`ї під час перебування у шлюбі, як доказ долучив розписку, власноручно написану ОСОБА_4 про отримання ним від ОСОБА_2 57400 доларів США за відчуження йому або іншим особам, визначеним на розсуд ОСОБА_2 у майбутньому житлового будинку та 9400 доларів США за відчуження йому або іншим особам, визначеним на розсуд ОСОБА_2 у майбутньому земельної ділянки. Стверджує, що зазначені кошти ОСОБА_4 передав, при укладенні договорів дарування присутнім не був, про існування таких дізнався під час поділу спільного майна подружжя. Оскільки він та ОСОБА_3 не дійшли згоди щодо поділу майна просить суд визнати договір дарування житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. за реєстраціним № 1118 договором купівлі-продажу, визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,1285 га, кадастровий номер :12:013:0117, що за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. за реєстраціним № 1117 договором купівлі-продажу, та визнати за ним право власності на частину вказаних житлового будинку та земельної ділянки, вирішити питання судових витрат.

Позивач ОСОБА_2 , допитаний у суді якості свідка, позов підтримав з мотивів, наведених у ньому, крім того, показав, що з ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 19.10.2021, мають спільного сина ОСОБА_5 , який проживає із колишньою дружиною. Після одруження бажали придбати будинок, шукав продавця, з ОСОБА_4 ні він, ні його дружина раніше знайомі не були, познайомився під час купівлі-продажу будинку, домовились про укладення договору купівлі продажу та про ціну 66800 доларів США за будинок і земельну ділянку у с. Суховоля, особисто передав йому кошти напередодні укладення договору, про отримання коштів та про зобов`язання відчужити майно йому особисто написав розписку ОСОБА_4 за участі двох свідків, на наступний день під час укладення договору присутнім не був, була присутня його дружина, якій довіряв, про укладення договору дарування не знав, вважав, що майно було придбане за договором купівлі-продажу, дізнався про це під час розлучення та поділу майна, вважає, що його право порушене, оскільки мали були укладені договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, за які він передав власні кошти, просить позов задовольнити.

На підтримку позову ОСОБА_2 висловилась також його представник адвокат Крукеницька Т.М., яка вказала, що спірні договори дарування приховують насправді укладені договори купівлі-продажу, за які були передані кошти, що підтверджує розписка, яка міститься у матеріалах справи, крім того, зауважила, що відповідачі не є близькими родичами або близькими особами, право позивача є порушеним, оскільки він претендує на частину майна подружжя, просить позов задовольнити.

Допитана у суді в якості свідка відповідачка ОСОБА_3 позов заперечила, крім того, показала, що ОСОБА_4 є її давнім знайомим, який з вдячності за її допомогу йому у медичній сфері, подарував їй будинок та земельну ділянку у с. Суховоля, щодо передачі коштів їй невідомо, при написанні розписки присутня не була, ініціатива щодо дарування майна була від ОСОБА_4 , просить у задоволенні позову відмовити.

Допитаний у суді в якості свідка відповідач ОСОБА_4 позов заперечив, крім того, показав, що у 2015 році під час укладення договору дарування позивача не знав, у 2021 році ОСОБА_2 затефонував йому, тоді вони і познайомились, зустрілись та він на прохання ОСОБА_2 написав йому розписку про отримання від нього коштів за відчуження будинку і земельної ділянки, при цьому, коштів від нього не отримував, вважав, що написання такої розписки допоможе зберегти сім`ю ОСОБА_6 , про наслідки не думав, пояснив також, що з відповідачкою перебуває у дружніх стосунках, зустрічались на спільних застіллях, вона допомагала йому у питаннях лікування його дочки, мав житловий будинок та земельну ділянку, які придбав у 2012 році на аукціоні для власних дітей, які проживають у м. Жовква із колишньою дружиною, був вдячний відповідачці, тому вирішив подарувати їй це майно, просить у позові відмовити.

Представники відповідачів адвокати Шкарупська-Баранова Н., Бочуляк Ю.І., Петровський Ю.І. у суді позов заперечили, вважають, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 склались відносини з приводу дарування майна, позивач є сторонньою особою та обрав неправильний спосіб захисту, просять у задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_7 у суді показала, що одружена з ОСОБА_4 07.06.2019 р., у серпні 2021 року вона як свідок засвідчила розписку, яку написав її чоловік про отримання коштів від ОСОБА_2 за відчуження будинку та земельну ділянку, чи передавались кошти їй невідомо, про будинок та земельну ділянку у с. Суховоля їй нічого не відомо, на спільних святкуваннях разом із чоловіком та ОСОБА_3 вона не бувала, тісної дружби між ними немає.

Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович до суду не з`явився, надав суду письмові пояснення, у яких вказав, що посвідчував оспорювані правочини, вважає, що при укладенні таких були дотримані усі вимоги чинного законодавства, дотримано порядок посвідчення договорів, роз`яснено суть, умови та наслідки укладення таких, позивач не є стороною правочину, а тому консультацій з цього приводу йому надавати не міг, щодо передачі коштів йому невідомо, вважає позов безпідставним.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що 25 вересня 2015 року року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було нотаріально посвідчено договір дарування за реєстраційним № 1117, згідно умов якого ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1285 га, кадастровий номер :12:013:0117, що за адресою АДРЕСА_1 та було нотаріально посвідчено договір дарування за реєстраційним № 1118, згідно умов якого ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_3 належний йому на праві приватної власності житловий будинок що за адресою АДРЕСА_1 .

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Подібні за змістом висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 369/11750/15-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 711/2892/19-ц, від 13 лютого 2020 року в справі № 761/12145/17 та від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Таким чином, пред`являючи позов про визнання договору дарування удаваним з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач має довести, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивачем ОСОБА_2 надано суду розписку від 24 вересня 2015року від відповідача ОСОБА_4 , у якій зазначено, що за відчуження ОСОБА_2 чи іншим особам, визначеним ним на власний розсуд у майбутньому, вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, він отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 57400 доларів США та 9400 доларів США відповідно.

Суд вважає, що доводи представників відповідачів про те, що дана розписка не є належним доказом у справі, у розумінні статті 77 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт передачі коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , була ціна договору.

Суд, покази відповідача ОСОБА_4 про те, що він писав розписку ОСОБА_2 про отримання від нього 66800 доларів США, але коштів від нього не брав, при цьому бачив його вперше, познайомився з ним по телефону напередодні, оцінює критично, беручи до уваги, що сума коштів за розпискою є значною, відповідач ОСОБА_4 є повнолітньою особою, з повною цивільною дієздатністю, також його пояснення, що написання такої розписки мало б певним чином зберегти сім`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Суд також критично оцінює покази свідка ОСОБА_7 про час та місце написання розписки ОСОБА_4 з огляду на ту обставину, що вона є на даний час дружиною відповідача, обставини отримання коштів за розпискою ОСОБА_4 їй невідомі.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_4 не визнає отримання коштів за розпискою, при тому, що визнає факт написання ним розписки добровільно, не спростовує того, що вказана розписка є належним доказом, що свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування.

Доказів того, що розписка написана відповідачем під примусом, у суді не здобуто, сам ОСОБА_4 у показах суду стверджував, що писав таку добровільно.

Щодо долученого до матеріалів справи представниками відповідачів доказу у вигляді Висновку експерта-поліграфолога № 310523/023-Я від 16.06.2023, то суд такий оцінює критично. Так, в процесі розгляду справи, факт добровільного написання та підписання розписки про отримання коштів ОСОБА_4 не заперечувався, експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа судом не призначалась, наданий представниками відповідача висновок експерта поліграфолога, виконаний за допомогою комп`ютерного поліграфа «КРИС», суд до уваги як доказ не бере, оскільки такий суперечить національному технічному стандарт ДСТУ 8692:2016 "Поліграфи. Технічні умови" від 15.11.2016 року, оскільки на час ухвалення рішення єдиним поліграфом в Україні, який повністю відповідає ДСТУ 8692:2016 є поліграф " RUBICON ".

Покликання відповідача ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 сприяла будь-яким чином у лікуванні членів його сім`ї, за що він із вдячності подарував їй житловий будинок та земельну ділянку, жодними доказами не підтверджено та у суді також свого підтвердження не знайшло.

Щодо покликання представників відповідачів у суді про те, що позивачем ОСОБА_2 обрано неправильний спосіб захисту, то суд вважає на доцільне зазначити наступне.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Ейрі проти Ірландії» від 09.10.1979, суд вказав, що «…особа сама має вирішити, який засіб судового засобу використати; отже, навіть якби виявилося, що пані ОСОБА_8 обрала засіб судового захисту, менш підходящий для неї, ніж інші у даних обставинах, то це не мало б значення...». Таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права у той спосіб, який сам обрав (якщо такий спосіб передбачений законом), а тому суд повинен захистити таке порушене право у обраний саме позивачем спосіб, навіть якщо він [обраний позивачем спосіб захисту] є менш ефективним, ніж інші, у спірних правовідносинах. Отже, суд не вправі визначати, а тим більше диктувати позивачу, який спосіб захисту йому обрати. Який спосіб захисту позивачу обрати вирішує виключно позивач, а тому суд не вправі вирішувати замість позивача, в який спосіб йому краще захищати своє порушене право. Завдання суду не оцінювати ефективність обраного позивачем способу захисту оцінювати, а вирішувати спір.

За наведеного, суд такі покликання до уваги не бере.

Твердження представників відповідачів про відмінність фактичних обставин справи, що виключає застосування правової позиції Верховного суду, на яку поликається позивач, під час вирішення спору, то суд звертає увагу на наступне. Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року по справі №154/3029/14-ц.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено.

Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2012 року по 19.10.2021, оспорювані правочини учинені 25.09.2015 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, з пояснень позивача у суді, він на той час працював, мав заробіток, кредитні кошти, що по суті іншими учасниками не заперечувалось.

Факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Підставою задоволення позову суд вважає факт укладення договору дарування після передачі коштів за розпискою, що підтверджується письмовою розпискою, факт написання якої відповідачем не оспорюється, цей факт підтверджує оплатність договору, а отже воля сторін була спрямована на настання інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, між сторонами виникли інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином, при цьому, суд враховує перебування позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаний період у зареєстрованому шлюбі та, що внаслідок оспорюваних договорів порушено право позивача на частку у спільному майні подружжя, а також відсутність родинних та будь яких близьких зв`язків чи стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача по 6810 грн. судового збору з кожного.

Заходи забезпечення позову діють протягом 90 днів з дня набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст.60, 61, 63, 70 СК України, ст.ст.202, 203, 638, 655, 717 ЦК України, ч.1 ст.4, ч.1 ст.13, ст ст. 60, 74,76, 77, 80, 141, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 25.09.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1118, договором купівлі-продажу житлового будинку.

Визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,1285 га, кадастровий номер: :12:013:0117, яка розташована по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений 25.09.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. та зареєстрований в реєстрі за номером № 1117, договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1285 га, кадастровий номер: :12:013:0117, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 6810 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , в користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 6810 грн. судового збору.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді від 05.11.2021 діють протягом 90 днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Городоцький районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.11.2023.

Головуючий суддя Перетятько О.В.