Справа № 462/9579/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/914/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

за участю: ОСОБА_1 ,

представників ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ»

Здинянчина В.Т., Борецької М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «ЛДАРЗ», про визнання незаконним та скасування наказу про відстронення від роботи та стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 23 листопада 2009 року працює на посаді економіста з планування планово-економічного відділу Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром». Наказом Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром» № 215-к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» її відсторонено від роботи без збереження виплати заробітної плати. Стверджує, що наказ Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром» № 215-к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» та локальні документи, на підставі яких його видано, суперечать чинному законодавству України. Зазначає, що законодавством України не передбачено правових умов проведення кампанії з вакцинопрофілактики від COVID-19 та не визначено обов`язковість щеплень проти COVID-19 для певних категорій осіб, зокрема, в розділі IV Календаря щеплень «Щеплення, які проводяться на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями» не міститься щеплення для профілактики від COVID-19, а тому необхідністю подання документів на підтвердження наявності вищезазначеного щеплення відповідач протиправно зобов`язав її вчинити дії, які не визнані державою обов`язковими.

Вказує, що вона не відмовляється на не ухиляється від вакцинації проти COVID-19, а, порадившись з лікарями прийняла рішення про відтермінування проведення профілактичного щеплення, однак не повідомила про це відповідача, оскільки така інформація є лікарською таємницею. Вважає, що відсторонення від роботи без збереження заробітної плати працівника, який не має протипоказань до вакцинації, але не вакцинований від COVID-19, зважаючи на те, що інша категорія осіб не має вакцинації від COVID-19, але має протипоказання, має ознаки дискримінації, оскільки не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та повагою до її прав, гарантованих Конституцією України. Наголошує, що, відсторонивши її від роботи без збереження заробітної плати, її несправедливо залишили без засобів для існування, оскільки статтею 23 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» передбачено, що за працівниками, які не можуть виконувати свої обов`язки в колективі за станом здоров`я з тих чи інших причин, у зв`язку з чим відстороняються від роботи або переводяться на іншу роботу, зберігається середній заробіток. Звертає увагу, що, з відповідача підлягає стягненню її втрачений заробіток з моменту відсторонення від роботи, який становить 12 851.04 грн. за 17 робочих днів, враховуючи, що її середньоденний заробіток в розмірі 1070.92 грн.

З наведених підстав просить:

-визнати наказ Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» № 215-к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині стосовно ОСОБА_1 , незаконним;

-скасувати наказ Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» № 215-к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині стосовно ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» виплатити середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу в розмірі на момент фактичного допуску до роботи;

-стягнути з Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на користь ОСОБА_1 усі понесені судові витрати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмолено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, всупереч вимогам норм цивільного процесуального законодавства, розглянув справу без повідомлення учасників справи, незважаючи на її клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, чим порушено її права, позбавивши можливості надати в судовому засіданні пояснення по суті позовних вимог та доводи на їх підтвердження. Зазначає, що на спірні правовідносини поширюються не загальні норми щодо вакцинації взагалі як протиепідеміологічного засобу, а лише ті норми, які стосуються епідеміологічної ситуації, пов`язаної з COVID-19, тому судом безпідставно застосовано ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», якою зобов`язано працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, здійснювати профілактичні щеплення. Вказує, що сама по собі наявність невиконання зобов`язання щодо проведення щеплення від COVID-19, не є безумовною підставою для встановлення обмеження її прав у вигляді відсторонення від роботи.

Вважає, що належними доказами, які підтверджують відмову від профілактичного щеплення, мають бути виключно документи, передбачені ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме відповідне письмове підтвердження або акт, засвідчений у присутності свідків, однак матеріалах справи відсутні докази щодо навмисного невиконання нею обов`язку щодо щеплення. Наголошує, що кожен має право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про стан свого здоров`я, однак відповідач умисно розголосив конфіденційну інформацію щодо медичного обслуговування своїх працівників, в тому числі і щодо проведення щеплення від COVID-19, що є порушенням чинного законодавства. На думку апелянта, відсутні правові підстави для проведення обов`язкової вакцинопрофілактики від COVID-19 вакцинами, які не пройшли повну процедуру реєстрації як імунобіолологічний препарат, дозволений до використання у звичайних умовах, а лише зареєстровані для екстреного медичного застосування. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць в розмірі 17 670.40 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представників ТзОВ «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» Здинянчина В.Т., Борецької М.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право права позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не є порушеним, оскільки ОСОБА_1 працює на посаді економіста із планування планово-економічного відділу, яка віднесена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а відтак відсторонення позивачки від роботи є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків на підприємстві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працює на підприємстві ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» на посаді економіста з планування планово-економічного відділу, форма працевлаштування постійна, що підтверджується копією трудової книжки.

Із протоколу позапланового засідання об`єднаної комісії з надзвичайних ситуацій 13-17/21-07 ДП «ЛДАРЗ» вбачається, що у зв`язку із включенням ДП «ЛДАРЗ» до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83 на виконання наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 зі змінами та доповненнями - МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393 та вимогами постанови КМУ від 20.10.2021 року № 1096 вирішено з 09.12.2021 року не допустити до роботи працівників, які відмовляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації виданий закладом охорони здоров`я. Працівникам підприємства до 01.12.2021 року надати засвідчені власним підписом копії документів.

Наказом директора ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» «Про виконання протиепідемічних заходів» №102-од від 22 листопада 2021 року, підлеглих працівників, які знаходяться на простої у зв`язку з введенням карантину та режиму надзвичайної ситуації, повідомлено про припинення простою з 09 грудня 2021 року та необхідність надання до 01.12.2021 року копій документів, а саме, сертифікату про проходження вакцинації, довідки про отримання однієї дози вакцини, довідки про протипоказання щеплення або довідки про одужання від COVID-19. Наказом директора ДП «ЛДАРЗ» від 29 листопада 2021 року внесено зміни до наказу №105-од від 22 листопада 2021 року та виключено положення про можливість допуску працівників до роботи на підставі довідки про одужання від COVID-19.

Матеріалами справи підтверджується, що вищезазначені накази були доведені до відома всіх співробітників підприємства під підпис, що підтверджується списком працівників ЕМВ, які ознайомлені з наказом №102-од від 22.11.2021 року та наказом №105-од від 29.11.2021 року.

З службової записки начальника планово-економічного відділу та довідки щодо вакцинації працівників станом на 01.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 зазначила: «Відмовляюсь розголошувати медичну інформацію щодо стану мого здоров?я».

Відповідно до наказу директора Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром» від 08 грудня 2021 року № 215-К «Про відсторонення від роботи» наказано відсторонити від роботи працівників, які відмовляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, або через не надання копій документів, що підтверджують її вакцинацію або у яких закінчився термін чинності COVID-сертифікатів, що підтверджують вакцинацію проти COVID-19 однією дозою вакцини або не надав довідку встановленої форми, щодо протипоказань до вакцинації, в тому числі ОСОБА_1 , економіста з планування в планово-економічному відділ - з 09.12.2021 року. Підставами наказу зазначено: статтю 46 КЗпП України, частину 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями), та від 26 червня 2021 року № 677 «Деякі питання формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби», наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу директора ДП «ЛДАРЗ» від 22 листопада 2021 року №102-од «Про виконання протиепідемічних заходів» (зі змінами). На час відсторонення від роботи оплату праці працівників здійснювати з урахуванням чинного законодавства України, постанови КМУ від 09 грудня 2020року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями), а саме: «на час такого відсторонення оплата праці працівників здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України та частини першої статті 1 Закону України «По оплату праці». Даний наказ доведено до відома ОСОБА_1 , про що свідчить її власноручний підпис з відміткою «Не згідна».

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Згідно з пунктами "б", "г" статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України N 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу".

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Положення чинного законодавства з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Судом першої інстанції на підставі матеріалів справи вірно встановлено, що позивачка у встановленому законом порядку була повідомлена про те, що з врахуванням вищезгаданих вимог чинного законодавства та займаної посади підпадає під Перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, що відсутність вакцинації проти СОVID-19 матиме наслідком відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності у них сертифікату про проходження вакцинації, довідки про отримання однієї дози вакцини, довідки про протипоказання щеплення.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що при винесенні оскаржуваного наказу директор Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Львівський державний авіаційно-ремонтний завод «ЛДАРЗ», з урахуванням покладеного на нього обов`язку, передбаченого Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи за відсутності щеплення проти СОVID-19.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджують правильність дій директора Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» Державного концерну «Укроборонпром», у якому працює позивачка, щодо відсторонення її від роботи за встановлених вище підстав, адже вони випливали із встановленого діючим законодавством обов`язку.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суду дав оцінку правомірніості втручання у права позивачки і чи було таке втручання виправданим.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначено в наказі № 2153, перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження поширенню інфекцій.

Тобто, у даному випадку мета втручання у приватне життя позивачки була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка поширилась за короткий строк у всьому світі.

Позивачка ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості вакцинації, наявності у неї об`єктивних причин, з яких вона не може вакцинуватися проти COVID-19, визначених протипоказань до вакцинації, неможливості отримання нею встановленої форми довідки про наявність протипоказань, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не вакцинувалась проти COVID-19 з власної волі, а оскільки вона була попереджена про наслідки у виді відсторонення її від посади, то і усвідомлювала ці наслідки.

Судом першої інстанції встановлено, що виконання позивачкою обов`язків економіста, вимагало від неї фізичної присутності на підприємстві, на робочому місці для виконання посадових обов`язків, якими є: ведення обліку використання матеріалів, запасних частин, палива, контролювання їх виписування зі складу, аналіз техніко-економічних показників роботи у процесі виробництва, отримання у ПЕВ наряд-замовлень на виконання робіт та їх здавання після виконання з усіма супроводжуючими документами.

Крім того, позивачка, виконуючи посадові обов`язки економіста, безпосередньо контактує з працівниками планово - економічного відділу та цеху №6, що свідчить про значну кількість прямих та непрямих контактів позивача з іншими працівниками впродовж робочого дня.

Судом першої інстанції також встановлено, що зміст і характер службових обов`язків позивачки виключає можливість організації її роботи в дистанційному порядку і такий на підприємстві для працівників планово економічного відділу директором підприємства не запроваджувався.

Зважаючи на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що рішення про відсторонення позивачки і обмеження її права на працю мало об`єктивні підстави було передбачене законом, переслідувало легітимну мету, було нагально необхідним і пропорційним меті охорони здоров`я інших працівників, а отже виправданим та таким, що не порушує ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи.

Оскільки ОСОБА_1 була відсторонена від роботи на законних підставах, то відповідно до пп. 3 п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 (в оновленій редакції від 20.10.2021 року) із врахуванням положень ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для нарахування їй середнього заробітку за цей період та відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.12.2022 року у справі № 130/3548/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні правові підстави для проведення обов`язкової вакцинопрофілактики від COVID-19 вакцинами, які не пройшли повну процедуру реєстрації як імунобіолологічний препарат, дозволений до використання у звичайних умовах, а лише зареєстровані для екстреного медичного застосування, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки постановами Кабінету Міністрів України № 95 від 08 лютого 2021 та «Деякі питання державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування» та № 1446 від 29.12.2021 року «Деякі питання державної реєстрації лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування» в Україні встановлено механізм проведення державної реєстрації вакцин для профілактики COVID-19, які постачаються в Україну, та реєстрація таких МОЗ України вказує на те, що такі вакцини за результатами експертних висновків дозволені для використання в Україні.

Також колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що відповідач умисно розголосив конфіденційну інформацію щодо медичного обслуговування своїх працівників, в тому числі і щодо проведення щеплення від COVID-19, оскільки документи, які підтверджують проходження вакцинації або протипоказання щодо щеплення не містять інформації про діагноз та методи лікування, а лише стверджують факт проведення щеплення чи протипоказання до нього.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 травня 2023 року

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк