Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1947/22

Провадження № 2/126/124/2023

"25" травня 2023 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Хмель Р. В.

зі секретарем Дончик О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким поновити її на роботі на посаді адміністратора ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.03.2022 року та стягнути з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2022 року до дня поновлення на роботі.

В обгрунтування поданого позову зазначає, що з липня 2021 року працювала адміністратором ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посада належить до категорії Збройних Сил України. Наказом начальника Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28.02.2022 №44 ОСОБА_1 було звільнено з 28.02.2022 року відповідно до п.6 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, у становою, організацією.

Вказане звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним, виходячи з наступного.

Станом на 24.02.2022, в день початку військової агресії російської федераціїї проти України, позивач працювала адміністратором у другому відділі Сєвєродонецького РТЦК, з місцем роботи в м. Лисичанську. В цей день керівництвом було вжито заходи щодо переміщення даного органу військового управління в іншу місцевість. Позивачу та іншим працівникам ЗСУ, держслужбовцям, в усній формі було повідомлено про те, щоб вони йшли додому. Ніяких наказів, розпоряджень, в т.ч. щодо їх дій на наступний день, уточнень та подробиць щодо переміщення РТЦК до їх відома доведено не було.

Протягом наступного дня приміщення РТЦК було зачинено. 25.02.2022 позивачці на вайбер прийшло повідомлення від колеги ОСОБА_2 зі зразком заяви про звільнення за власним бажанням і пропозицією написати заяву та надіслати їй телефоном. Проте позивач не писала таку заяву та не надсилала. Зателефонувала до колег, які вже перемістилися разом з РТЦК та намагалася з`ясувати де вони знаходяться і що їм відомо стосовно тих працівників, хто залишився в м.Лисичанську. Позивачці відповіли, що вся інформація є таємною, в тому числі і щодо їх місця дислокації. Після 25.02.2022 і протягом березня 2022 року жодної інформації та вказівок від керівництва позивач не отримувала, ніхто на зв`язок з нею не виходив. Вона сподівалася, що їй зателефонує хтось із відповідальних осіб РТЦК.

08.03.2022 позивач отримала на банківську картку заробітну плату від Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Лише 16.03.2022 року з позивачкою на зв`язок вийшов працівник профспілки ОСОБА_3 , яка запитала номер її банківської картки для перерахунку коштів, які позивач згодом отримала.

В Лисичанську почалися постійні обстріли, після 25.03.2023 ситуація почала загострюватися. Місце знаходження відповідачів позивачці відомо не було. Позивач прийняла рішення виїхати з міста, де почалися постійні обстріли.

З 30.03.2022 до 13.04.2022 позивач перебувала у Польщі. Після повернення в Україну у квітні, розблокувавши картку, позивач побачила, що 31.03.2022 року їй була перерахована заробітна плата ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач будь - якої інформації, роз`яснень, запитів, вказівок та пропозицій від відповідачів не отримувала. Через активні бойові дії у Лисичанську, позивач не повернулася додому, а зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа у Вінницькій області.

Згодом, позивач знову почала телефонувати до колег з питанням про те, що відбувається на роботі. Інформація була різна, але не конкретна. Наприкінці квітня 2022 року позивач дізналася від колеги ОСОБА_2 , що її звільнено, підстава не визначена, з позивачем позивачем повністю розрахувалися в день звільнення, тобто 31.03.2022 року, перерахувавши кошти на картку. Позивачці було надано контактний телефон працівника Сєвєродонецького РТЦК ОСОБА_4 , яка факт звільнення підтвердила, але підстава їй була не відома. 04.05.2022 вона надіслала позивачці телефон працівника кадрової служби Луганського ОТЦК - ОСОБА_5 .. При спілкуванні з ним по телефону, він запропонував передзвонити згодом. При наступній телефонній розмові позивачці так і не було озвучено підставу її звільнення, не було названо дату звільнення, було лише зазначено, що скорочення посади не було. Також, прозвучала інформація, що дійсно наказ виданий, але підстава звільнення не зазначена, можуть врахувати побажання позивачки.

10.05.2022, ОСОБА_6 , надіслала позивачці електронну адресу, на яку вона надіслала заяву, підписану електронним підписом. Відповідь позивач довго не отримувала, періодично нагадувала про себе.

31.05.2023 в телефонному режимі позивачці було запропоновано надіслати заяву на поштову адресу, зазначивши в ній повне ім`я, по - батькові та адресу для листування.

07.06.2022 позивач надіслала заяву поштою. 12.07.2022 вона отримала відповідь, яка здивувала її, оскільки в ній вказано, що всім працівникам, хто залишився в ОСОБА_7 , з 25.02.2022 по 28.02.2022 неодноразово засобами телефонного зв`язок пропонували самостійно приїхати до нового місця дислокації територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області. Всіх. хто відмовився прибути до нового місця дислокації було звільнено 28.02.2022 року. Але позивачу жодної пропозиції про переміщення разом з установою не надходило, тому ніякої відмови у позивача не могло бути.

24.02.2022 року, ніяких пропозицій про переїзд до нового місця дислокації від відповідачів, позивач не отримувала.

07.09.2022 року позивачка вже з листа від 17.06.2022 СД/736 дізналася причину та дату її звільнення та як виявилося звільна вона була на підставі п.6 ст. 36 КЗпПУ, оскільки з 28.02.2022 їй пропонували переїхати на нове місце, а вона відмовилася.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 вважає, що її звільнено із порушенням чинного трудового законодавства, так як будь яких причин її звільнення не було, а підстава її звільнення, наведена в наказі №44 від 28.02.2022 не відповідає дійсним обставинам справи.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 07.10.2022 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

06.02.2023 року, на адресу Бершадського районного суду Вінницької області від Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надійшов відзив, в якому представник ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 просив в задоволенні позові відмовити, посилаючись на наступні обставини.

Так, відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №44, 28.02.2022 ОСОБА_1 , адміністратора ІНФОРМАЦІЯ_5 звільнено з роботи з 28.02.2022 року, відповідно до п.6 ст 36 Кодексу Законів про працю України, у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану з 24.02.2022, та оскільки як ІНФОРМАЦІЯ_6 територіально розташовувався в Луганській області, яка в свою чергу межує з росією та де ведуться до теперішнього часу тяжкі бойові дії, керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_4 прийнято рішення про передислокацію (переміщення) військовослужбовців та працівників ЗСУ ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою збереження їх життя та здоров`я, відвернення наслідків збройних дій.

Згідно п.5 наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 №69 від 24.02.2022 працівникам ЗСУ Луганського ОТЦК та СП та ІНФОРМАЦІЯ_7 , які відповідно до абз. 4 п.2 цього ж наказу, із незалежних від них обставин та факторів не мали можливості виїхати до нового місця розташування 24.02.2022, надано час для самостійного переміщення до нового місця розташування в термін до 12:00 год. 28.02.2022.

Також. відповідно до абз. 3 п.2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_4 №69 від 24.02.2022, збір особового складу відбувся на території ІНФОРМАЦІЯ_4 до 12:00 24.02.2022 з подальшим централізованим виїздом до нового місця розташування о 13:00, 24.02.2022. З 25.02.2022 розпочато виконання службових обов`язків та функціональних обов`язків за новим місцем розташування.

Позивачка не вибула 24.02.2022 разом з іншим особовим складом Луганського ОТЦКСП до нового місця розташування, хоча також надавався додатковий час для самостійного переміщення, тому і 28.02.2022 вона не з`явилася на роботі.

Згідно п.6 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явився.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 також в судове засідання не з`явився.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно наказу начальника Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 28.02.2022 №44 ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 28.02.2022 року, відповідно до п.6 ст. 36 Кодексу Законів про Працю України у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, у становою, організацією. Видаючи вказаний наказ, як на підставу для звільнення вказано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 №1 від 24.02.2022 "Про передислокацію ІНФОРМАЦІЯ_8 ".

Згідно заяви ОСОБА_1 від 10.05.2022 адресованої військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання звернулася з проханням поновити її на роботі та відшкодувати втрачений заробіток.

На вищевказану заяву ОСОБА_1 надано співвідповідь начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 , згідно якої повідомлено, що 24.02.2022 року, керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_9 була організована повноцінна евакуація всього особового складу територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області засобами автомобільного транспорту, включаючи працівників, службовців та членів їх сімей.

З 25.02.2022 року по 28.02.2022 року всім працівникам відділів Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області, які не виявили бажання скористатися евакуаційними засобами, засобами телефонного зв`язку неодноразово пропонувалося самостійно прибути до нового місця дислокації територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Луганської області.

Враховуючи складність та нестандартність даної ситуації, непередбаченість законодавством України врегулювання трудових відносин між роботодавцем та працівником ЗСУ у виниклих обставинах, неможливсті завчасної підготовки до заходів звільнення працівників ЗСУ та специфіку регіону, 28.02.2022 року працівники ЗСУ, які відмовилися прибути до нового місця дислокаціїї, відповідно до п.6 ст. 36 КЗрПУ, були звільнені з роботи у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією.

У зв`язку із необхідністю приймати рішення за ситуацією та посилаючись на викладене з боку керівництва Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганської області, в умовах збройної агресії не вбачається.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 26.07.2022, остання повторно звернулася до Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у якій повідомила про свій намір захищати свої права у суді.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 від 11.03.2022 №74 було передислоковано ІНФОРМАЦІЯ_3 та районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Луганської області.

Зі змісту позову вбачається, що позивач вважає своє звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпПУ безпідставним, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 не пропонував їй переведення з установою в іншу місцевість, а тому будь яких причин для її звільнення не було.

До встановлених правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Статтею 5-1 КЗпП України, серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівник реалізує своє право на працю шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін.

При цьому працівник бере на себе зобов`язання виконувати роботу визначену трудовим договором.

Статтею 36 КЗпПУ передбачено підстави припинення трудового договору.

П.6 ст. 36 КЗпПУ визначено, що трудовий договір розривається у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Згідно ч.1 ст. 32 КЗпПУ переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Ч. 3 ст. 32 КЗпПУ передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 на території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжено.

Введений воєнний стан триває і по даний час.

Згідно з пунктом 3 Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п.п. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15.03.2022 року Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136 від 15.03.2022, який зазначений як підстава прийняття оскаржуваного наказу.

Згідно наказу начальника Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №44 від 28.02.2022 ОСОБА_1 була звільнена з роботи з 28.02.2022 року, відповідно п.6 ст. 36 КК України про працю, а саме у зв`язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією.

З вищевикладеного вбачається, що на момент звільнення позивачки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136 від 15.03.2022 ще не набрав чинності, а отже трудові відносини між сторонами повинні були бути врегульованні чинним на момент звільнення позивачки КЗпПУ.

Так, позивачка, обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на ст. 32 КЗпПУ, цитуючи окремі її положення, зокрема: "...переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

У зв`язку із змінами в реоганізації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та ін. - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж два місяці".

Однак, суд вважає помилковим посилання позивачки на вищевказану статтю КЗпПУ, оскільки передислокація Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 не є зміною істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які допускаються відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших) та про зміну яких працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Переведення на роботу в іншу місцевість разом з Сєвєродонецьким районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 було обумовлено терміновими оперативними обставинами, пов`язаними із введенням на території України воєнного стану та наближеності м. Лисичанськ до кордону з росією та активних бойових дій, що загрожувало життю та здоров`ю працівників Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Вказане узгоджується з постановою КЦС ВС від 15.05.2019 року справа №N 335/110/15-ц, провадження N 61-29779св18.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівник зобов`язаний працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Той факт, що ОСОБА_1 не була ознайомлена з наказом про її звільнення, не спростовує сам факт такого звільнення, оскільки вона сама в позовній заяві не заперечує те, що їй було відомо від інших працівників про передислокацію ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої вимоги вона заявляє лише операючись на те, що керівництво РТЦК після 25.02.2022 і на протязі березня 2022 року жодних вказівок її не надавало, проте суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаного не надано, при цьому позивачкою не було заявлено клопотання про необхідність допиту свідків, яких вона сама вказує в позовній заяві, які б могли дати свідчення з приводу того, яким чином працівників було повідомлено про передислокацію РТЦК, оскільки як стверджує позивач її колега ОСОБА_10 25.02.2022 року вже перемістилася разом з РТЦК на нове робочу місце.

Слід відмітити, що позивачка являлася працівником ЗСУ, зважаючи на специфіку установи, де вона працювала та введений на території України воєнний стан, а також оголошення загальної мобілізації, активні бойові дії в м. Лисичанськ, керівництвом РТЦК дійсно було порушено процедуру ознайомлення позивачки з наказами, проте вказані порушення з урахуванням всіх обставин не є значними, так як введенням на території України воєнного стану передбачено обмеження конституційних прав громадян України, про що позивачка, як працівник ЗСУ мала б знати, а тому, яким способом доносилася до відома працівників інформація в даному випадку значення немає, оскільки в даних умовах реалізувати вказане у відповідності до правил діловодства не представлялося можливим.

З відзиву Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки працівникам РТЦК, які не виїхали до нового місця розташування РТЦК було надано час в термін до 12:00 год. 28.02.29022 прибути на нове місце дислокації, проте позивачкою вказані дії вчиненні не були, хоча як зазначалося вище вона сама в позові не заперечує, що їй було відомо про передислокацію РТЦК.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивачки, що про своє звільнення вона дізналася лише наприкінці квітня 2022 року, оскільки позивач сама вказує, що з 30.03.2022 по 13.04.2022 року вона перебувала в Польщі, тобто вона вважаючи себе такою, що перебуває у трудових відносинах перетнула кордон, будь яким чином не повідомивши свого роботодавця про таке своє рішення, при цьому як зазначалося вище про передислокацію їй було відомо.

Суд не приймає до уваги скріншоти переписки у мобільному додатку Viber в якості належних та допустимих доказів, оскільки вони ніяким чином не доводять факту, що позивач не була обізнана про передислокацію ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, дані докази не містять жодних прив`язок до власника телефону, перебування власника номера телефону в трудових відносинах з роботодавцем, переписки, особи позивача, особи працівників РТЦК та теми листування.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивачки про протиправне та незаконне звільнення є безпідставними, оскільки судом не встановлено порушення її прав у сфері трудових правовідносин, тому суд у поновленні ОСОБА_1 на посаді адміністратора ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01.03.2022 року відмовляє.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідними від вимоги про поновлення її на роботі, то підстав для їх задоволення також немає.

Щодо судових витрат.

В розумінні статті 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати з відповідача в дохід держави. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76, 95, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Сєвєродонецького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. В. Хмель