Справа № 136/2043/22
провадження № 2/136/519/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участі секретаря судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі позивач, АТ КБ «Таскомбанк») звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 03.02.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № та паспорт кредиту №4517791, відповідно до якого позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 114 400,00 грн. на строк 24 місяці, тобто до 02.02.2022, цільове призначення кредиту споживчі цілі; узгоджено відсотки за користування кредитом - 0,01 % річних та 3,45 % щомісячні проценти від суми кредиту.

Банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

03.02.2020 відповідача було письмово повідомлено про те, що право вимоги за кредитним договором № відступлено ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до АТ «Таскомбанк» на підставі договору факторингу № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, а тому останній набув прав нового кредитора до ОСОБА_1 .

У порушення взятих на себе зобов`язань відповідач своєчасно не надавала банку грошові кошти на погашення заборгованості, у зв`язку із чим станом на 06.09.2022 утворилась заборгованість в сумі 143 825,09 грн., яка складається з наступного: 71 502,76 грн. - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11,12 грн. - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 72 311,21 грн. - заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена), які у добровільному порядку відповідач не погашає, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 09.01.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву.

У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін не надала, також не надала зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

20.03.2023 відповідач подала до суду відзив, у якому просила суд поновити строк на його подачу, мотивуючи тим, що ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву нею було отримано в кінці лютого 2023 року, однак у зв`язку з введенням на всій території України правового режиму військового стану, строк звернення з даним відзивом пропущено з поважних причин. У задоволенні позову, відповідно до вказаного відзиву просила суд відмовити у повному обсязі.

Надаючи оцінку наведеним у відзиві обставинам, які стали підставою пропуску строку для подачі відзиву у визначений судом строк, встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками відповідачем отримано 21.02.2023, в підтвердження чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що додане до справи, тоді як відзив до суду подано 20.03.2023, тобто по збігу майже місячного строку.

Суд вважає, що наведені у відзиві обставини щодо пропуску строку не є об`єктивними та такими, що реально перешкоджали відповідачеві вчинити такі дії своєчасно, оскільки незважаючи на введений по всій території України воєнний стан, у Вінницької області не велись активні бойові дії, що могло б унеможливити подання відповідачем даного відзиву своєчасно.

Вирішуючи питання про прийняття відзиву, суд враховує практику Верховного Суду у справі №500/1912/22, де зазначено, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду у встановлені строки через запровадження такого, не можна безумовно вважати поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Приймаючи до уваги викладене та відсутність інших поважних причин, які перешкоджали відповідачеві своєчасно звернутись до суду, суд вважає, що відзив був поданий із пропущенням строку, а наведені причини не є поважними, відтак відсутні правові підстави для продовження строку визначеного судом для подачі відзиву, отож в силу вимог ст.126 ЦПК України, суд вважає за доцільне залишити його без розгляду.

30.03.2023 представником позивача, у строк визначений судом, було подано відповідь на відзив, відповідно до якого останній зазначив, що нарахування відсотків по збігу строку кредитного договору є правомірним, ґрунтується на нормах діючого законодавства, відповідач погодилась з умовами укладеного із нею банком Кредитного договору, частково сплачувала заборгованість та відсотки, тобто вчинила дії щодо визнання нею узгоджених умов договору. В підтвердження своєї позиції зсилається на рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 Справа №3- 188/2020(455/20), та зазначив, що нарахування процентів Банк може здійснювати до повного погашення заборгованості по Кредитному договору № від 03.02.2020.

10.04.2023 відповідачем, у визначений судом строк, з урахуванням поштового відстеження, було подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, аргументуючи свою позицію тим, що посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 справі №3-188/2020(455/20) щодо права нараховувати відсотки за період після закінчення строку дії Кредитного договору не можуть бути застосовані, оскільки предмети даних справ не є аналогічними, кредитним договором № укладеним між нею та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» передбачено, що проценти нараховуються на період лише строку кредитування, тобто 24 місяці до 02.02.2022, а нарахування процентів після дати закінчення дії договору не узгоджується з нормами діючого законодавства та правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

У судове засідання представник позивача не з`явився, в адресу суду направила заяву, відповідно до якої розгляд справи просила проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач через засоби електронної пошти надала до суду заяву, із застосуванням КЕП, в якій просила про відкладення розгляду справи, мотивуючи великою завантаженістю на роботі у товаристві з обмеженою відповідальністю «Україна+», що виникла з проведенням останнім сільськогосподарських сезонних робіт.

Приймаючи до уваги те, що до заяви не додано жодних доказів на підтвердження повідомлених у заяві обставин, суд визнає неявку відповідача в судове засідання неповажною, при цьому враховує, що остання висловила свої позиції у заявах по суті, що долучені до цивільної справи, а необхідності участі безпосередньо в судовому засіданні не навела.

Ураховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, представник позивача скористалась своїм правом на розгляд справи за її відсутності, неявку відповідача визнано не поважною, відтак суд не вбачає правових підстав визначених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні, на підставі зібраних у справі доказів, при цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що 03.02.2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № (а.с.6), згідно з умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах встановлених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах встановлених договором.

У п.1.2. Договору, сторонами узгоджено суму кредиту у розмірі 114 400,00 грн., строк на який надається кредит - 24 місяців.

Відповідно до п.1.3. Договору позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених у Паспорті кредиту №4517791, який є невід`ємною частиною договору.

У п.1.4. Договору сторони узгодили, що підписавши договір грошові кошти будуть перераховані у розмірі 100 000 грн. на користь ОСОБА_1 , а 14 400 грн. за оплату страхового платежу за договором страхування №-С від 03.02.2020.

Згідно з Паспортом кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №4517791 (а.с.7, 8, 9), було узгоджено суму кредиту 114 400, 00 грн., строк 24 місяці, узгоджено розмір відсотків, а саме: 0,01 % річних, 3,45% щомісячні від суми кредиту, мета отримання кредиту будь-які законні цілі,узгоджено графік платежів та їх щомісячний розмір, відповідальність сторін.

Факт перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» грошових коштів обумовлених договором на користь ОСОБА_1 підтверджується платіжним дорученням № від 03.02.2020 у розмірі 100 000 грн. (а.с.10).

Щодо перерахування коштів за оплату страхового платежу за договором страхування №-С від 03.02.2020 надано Витяг з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК «ТАС» (а.с.11).

На підтвердження факту користування грошовими коштами відповідачем, що надані за кредитним договором надано виписку по особовому рахунку за період з 03.02.2020 по 06.09.2022 (а.с. 28-60).

Виписка по рахунку та платіжне дорученн згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом щодо передачі відповідачеві грошових коштів та користування ними.

Як убачається із Договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 (а.с.15-25), укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ПАТ «Таскомбанк», ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) АТ «Таскомбанк» , а новий кредитор набуває за плату належні йому права вимоги до позичальників, вказаними у реєстрі прав вимоги.

Відповідно до Витягу з Реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 04.02.2020 АТ «Таскомбанк» набуло права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № у розмірі 114400, 00 грн. (а.с.22, 21).

03.02.2020 відповідача було повідомлено про те, що право вимоги за кредитним договором № від 03.02.2020, який було укладено між нею, ОСОБА_1 , та ТОВ «ФК «ЦФР» були відступлено АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 (а.с.14).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості, якими він обґрунтовував свої вимоги встановлено, що станом на 06.09.2022 заборгованість відповідача становить 143 825,09 гривень, з яких: 71502,76 гривень - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11,12 гривень - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 72311,21 гривень - заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена). (а.с.26, 27).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Приписами абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що нарахування процентів може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отож у разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства ) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються в самому договорі ).

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, регулятивна норма статті 1048 ЦК України переходить в охоронну статтю 625 ЦК України, які не можуть бути застосовані одночасно. У свою чергу стаття 625 ЦК України визначає міру відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Так як проценти передбачені статтею 625 ЦК України є мірою відповідальності.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як убачається із розрахунку та наданих представником позивача доказів до позову, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № від 03.02.2020 станом на 06.09.2022 становить 143 825,09 гривень, з яких: 71502,76 гривень - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11,12 гривень - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 72311,21 гривень - заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена).

Судом встановлено, що нарахування щомісячних процентів та річних проведено позивачем за період з 04.02.2020 по 06.09.2022, у той час як кредитний договір було укладено строком на 24 місяці, тобто 02.02.2022, тоді як умови кредитного договору № від 03.02.2020, з урахуванням принципу свободи договору (ст. 6, 627 ЦК України) не передбачають іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щодо щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Встановлені судом обставини та перевірені зібраними у справі доказами в контексті приведених вище правових норм регулювання спору спростовують доводи позивача у цій частині щодо можливості нарахування відсотків за період після закінчення строку дії Кредитного договору.

Не заслуговують на увагу доводи позивача в частині посилання на рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 Справа №3- 188/2020(455/20), оскільки вказане рішення не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як у іншій справі умови договору передбачали такі зобов`язання позичальника.

З огляду на викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування, а в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача могли бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак позивачем не пред`являлись вимоги визначені ст.625 ЦК України.

Таким чином, оскільки кредитний договір припинив свою дію 02.02.2022, то позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а саме: станом на 06.09.2022 із відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 71 502,76 грн. - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 7,34 грн. (21,09 грн.-9,97 грн.- 3,78 грн) - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена); 48 631, 21 грн. (118 404,00 грн. 26 092,79 грн. 23 680,00грн.) - заборгованості по щомісячним процентам, що становить 120 141,31 грн., в решті позову суд відмовляє за безпідставності та недоведеності.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 2 072,45 грн. (2 481,00 х 112 250,69 : 143 825,09), решту судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 525, 526, 530, 610, 611, 614, 1048, 1054 ЦК України, ст. 13, 141, 263-265, 273, 274-279 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «Таскомбанк» (місце знаходження: вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, Київська обл., ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № від 03.02.2020 в розмірі 120 141 (сто двадцять тисяч сто сорок одну) гривню 31 коп. станом на 06.09.2022, що складається із :

71 502,76 грн. - заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена);

7,34 грн. - заборгованості по річним процентам (в т.ч. прострочена);

48 631, 21 грн - заборгованості по щомісячним процентам.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2 072 (дві тисячі сімдесят дві) гривні 45 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Світлана ШПОРТУН