Справа № 275/244/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2023 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Миколайчука П.В.,

із секретарем судового засідання Довгаленко О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в смт. Брусилів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

13.03.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності.

Позов мотивований тим, що 11.04.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі Договір купівлі-продажу майнового комплексу (далі - Договір). Згідно Договору купівлі-продажу від 11.04.2020 - ОСОБА_2 продала та передала ОСОБА_1 , а він в свою чергу купив та прийняв наступне нерухоме майно: майновий комплекс сільськогосподарського призначення (код 1271 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000), що знаходиться по АДРЕСА_1 та складається з кормокухні літ. «А» - цегляної, площею 136,3 кв.м, корівника літ. «Б» - цегляного, площею 905,4 кв.м., телятника літера «В» - цегляного, площею 858,3 кв.м., вагової - цегляної, літ. «Г», площею 37,4 кв.м., зерносховища - шлакоблочного, літ. «Д», площею 161,6 кв.м., будки водокачки - цегляної, літ. е, площею 21,4 кв.м, загальною площею 2060,3 кв.м (далі іменовано - «майно»). Щодо земельної ділянки, на котрій розташований майновий комплекс, то вона не приватизована, не орендована тощо. Процес оформлення в постійне користування земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:8106 площею 15, 7937 га, що розташована за адресою: Житомирська область, Брусилівський район, Брусилівська ОТГ на якій знаходиться майно був розпочатий ОСОБА_2 , на підтвердження чого ОСОБА_1 при підписанні Договору було передано відповідні наступні документи. Позивач зазначає, що в Договорі купівлі-продажу сторони домовилися про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу. На виконання вказаного Договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн , Договір купівлі- продажу підписаний обома сторонами, що підтверджує факт передачі грошей в повному обсязі та факт передачі нерухомого майна. Згідно п. 2.3. Договору купівлі-продажу - наступне нотаріальне посвідчення Договору мало бути здійснено протягом місяця з дня з дня його підписання, проте нотаріального посвідчення Договору так і не відбулось. Усні й письмові звернення позивача з вимогою нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу в нотаріуса відповідачкою ігноруються, вона всіляко уникає зустрічей, тобто від нотаріального посвідчення Договору купівлі продажу ухиляється. Ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору порушує права позивача щодо вільного володіння та розпорядження своїм майном, унеможливлює посвідчення договору нотаріально. Враховуючи вказане, посилаючись на положення ст. ст. 220, 328, 334, 392, 629, 638, 655, 657 ЦК України позивач просив суд визнати дійсним договір від 11.04.2020 та визнати за ним право власності на майновий комплекс, який є предметом договору.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.03.2023 в даній справі відкрито спрощене позовне провадження в справі призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 07.04.2023 відмовлено в затвердженні мирової угоди укладеної 07.04.2023.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Вказав, що за минулі три роки відповідачки не вчиняла дій по нотаріальному оформленні договору, в зв`язку з чим він позбавлений можливості зареєструвати придбане майно. Вказав, що судовий порядок визнання права власності єдиний спосіб захистити його права, просив позов задовольнити.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 повторно не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій просила розглядати справу за її відсутності, відзив на позов не подавала, свою позицію щодо визнання позову зазначила в поданій суду заяві про затвердження мирової угоди, тому суд розглядає справи без її участі на підставі положень ст.ст. 221, 223 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.04.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі Договір купівлі-продажу майнового комплексу, до складу якого входить нерухоме майно, вказана обставина підтверджується копією Договору від 11.04.2020 (а.с.6-7).

09.09.2020 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про необхідність нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу майнового комплексу від 11.04.2020 (а.с. 8).

Згідно листа відповіді від 26.11.2021 № 433 Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області було повідомлено що розгляд заяви буде здійснено після затвердження поділу земельної ділянки площею 15,7937 га кадастровий номер :04:000:8106 (а.с. 9).

Згідно заяв від 07.07.2022, 02.08.2022 та 11.08.2022 ОСОБА_2 зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та Брусилівської селищної об`єднаної територіальної громади у Житомирській області про надання довідок щодо земельної ділянки кадастровий номер :04:000:8106, на якій знаходиться майновий комплекс, який є предметом договору купівлі-продажу майнового комплексу від 11.04.2020 (10,11,12).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 278930533 від 10.10.2021 майновий комплекс, що розташований за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2008 виданого виконкомом Яструбеньківської сільської ради (а.с. 13).

Клопотань про витребування інших доказів суду не заявляло.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 181, ч.ч. 1,2 ст. 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено: обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1). За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно і речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

За роз`ясненнями в абзаці 1 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9: вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки.

В п.4.1 Договору від 11.04.2020 сторони також навели положення ст. 182 та 334 ЦК України щодо моменту виникнення права власної на Майно, тому суд презюмує, що вказане положення було обумовлене, погоджене і зрозуміле сторонами.

Оскільки договір купівлі-продажу від 11.04.2020, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації в імперативному порядку, унормованому ч. 1 ст. 210 ЦК України і ст.ст. 4, 5 Закону № 1952-IV, але не був підданий такому посвідченню і реєстрації, то такий договір не є укладеним в силу закону і не створює прав і обов`язків для сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Тому фактична передача майнового комплексу позивачу та грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, а тому суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 квітня 2011 року у справі № 3-28гс11 (щодо визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення відчужувача від нотаріального посвідчення даних договорів) та Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами, що викладені в постановах від 29 травня 2020 року у справі № 629/5243/16-ц, від 11 серпня 2020 року у справі № 207/4472/15-ц.

Відтак, твердження в позовній заяві про можливість застосування положень ст. 220 ЦК України та визнання спірного договору купівлі-продажу об`єктів нерухомості дійсним, є необґрунтованим з правової точки зору. Порушень прав ОСОБА_1 , які підлягають захисту у заявлений позивачем спосіб, судом не встановлено.

Тобто в суду відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Суд також враховує, що сам факт визнання відповідачем позовних вимог, звернення до суду з заявою про затвердження мирової угоди фактично на умовах позивача вказує на те, що відповідачка не втратила інтерес до вирішення спору та це спростовує твердження позивача про те, що наразі остаточно втрачена можливість обов`язкового нотаріального оформлення правочину з відчуження нерухомого майна у відповідності із унормованою процедурою.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Заяв про розподіл інших судових витрат до суду не надійшло.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 181, 182, 209, 210, 220, 328, 334, 640 ЦК України, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 16, 76, 89 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу майнового комплексу, визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 29.05.2022.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя П.В. Миколайчук