Постанова

Іменем України

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 367/3485/15-ц

провадження № 61-21269св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Шиповича В. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Гостомельська селищна рада Київської області, ОСОБА_1 ,

треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог позову і рішень судів попередніх інстанцій

У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до Гостомельської селищної ради Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство» (далі - КП «Святошинське лісопаркове господарство»), ОСОБА_2 , про визнання рішення селищної ради та державного акта на право власності на земельну ділянку недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що за результатами вивчення законності розпорядження землями лісогосподарського призначення на підставі постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 прокуратурою виявлено порушення вимог земельного законодавства при відведенні Гостомельською селищною радою Київської області у приватну власність громадянам земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Так, рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1500 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 та передано їй безоплатно у власність вказану земельну ділянку.

09 листопада 2010 року ОСОБА_2 на підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування отримала державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , а 18 листопада 2010 року відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужила її ОСОБА_1 .

Рішення селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку є незаконними, оскільки у приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку державної власності, яка знаходиться поза межами населеного пункту смт Гостомель Київської області. Землі лісового фонду за межами населених пунктів не можуть передаватися до комунальної власності, проте на момент відведення спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні лісового господарства та знаходилась у кварталі № 12 Київського лісництва. Погодження на вилучення з постійного користування зазначеної земельної ділянки КП «Святошинське лісопаркове господарство» не надавало, уповноважений орган державної влади відповідного рішення не приймав.

Отже, спірну земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_2 з порушенням порядку зміни цільового призначення земель. Крім того, ця земельна ділянка є територією національного природного парку «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду. Про вказані порушення земельного законодавства прокурор довідався лише після проведення перевірки на підставі постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року, тому строк позовної давності не пропущено.

Посилаючись на наведені обставини, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України просив суд визнати недійсними рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, та державний акт на право власності на земельну ділянку від 09 листопада 2010 року, виданий на ім`я ОСОБА_2 , витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,1500 га, на АДРЕСА_1 .

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року, у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що спірну земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 з порушенням земельного законодавства, у тому числі з порушенням порядку зміни цільового призначення земель та без її вилучення із Державного лісового фонду України. У 2010 році прокуратурою проводилась перевірка законності надання у власність громадян земельних ділянок, у тому числі на АДРЕСА_1 , тому прокурором пропущено позовну давність, про застосування якого заявлено відповідачем, оскільки з позовом прокурор звернувся лише у травні 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що апеляційний суд, вирішуючи спір, послався на те, що прокурор дізнався про порушення земельного законодавства у 2010 році, коли отримав оригінали рішень Гостомельської селищної ради Київської області, проте матеріальним позивачем є не прокурор, а Кабінет Міністрів України, тому не встановивши, коли про порушення свого права дізнався Кабінет Міністрів України, в інтересах якого прокурор звернувся з позовом до суду, ухвалив рішення з порушенням норми статті 261 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишено без задоволення. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності. У відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 зазначено, що з листа Прокуратури м. Києва їм стало відомо, що протягом 2011-2012 років пред`явлено 18 позовів про скасування рішень Гостомельської селищної ради, державних актів та повернення земельних ділянок. Протягом 2010-2011 років на адресу Гостомельської селищної ради прокурор м. Ірпеня прокуратури Київської області неодноразово направляв вимоги про надання належним чином завірених копій рішень Гостомельської селищної ради щодо передачі у власність земельних ділянок на АДРЕСА_2 по непарній стороні, із наданням графічних матеріалів місця розташування земельних ділянок.

Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не встановив, коли про порушення свого права на спірну земельну ділянку дізнався Кабінет Міністрів України - матеріальний позивач у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову прокурора.

Визнано недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-Х/ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 361644, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0030, площею 0,1500 га.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0030, площею 0,1500 га, вартістю 167 881,32 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га.

Разом з цим місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що прокурором пропущено позовну давність. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, коли Кабінету Міністрів України стало відомо про оспорюване рішення Гостомельської селищної ради. Прокуратура довідалася про допущені порушення лише після перевірки додержання вимог земельного законодавства, проведеної на підставі постанови про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51. Вказані обставини відповідачами не спростовані.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/762/15, Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15.

У травні 2022 року Київська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята за повного з`ясування фактичних обставин справи, на підставі належно оцінених доказів, наданих сторонами, судом правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норм процесуального права, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін.

Обставини, встановлені судами

Cелище міського типу Гостомель утворено відповідно до указу Президії Верховної Ради Української РСР від 15 листопада 1938 року № 39/22 в існуючих межах Гостомельської сільради (а. с. 215 т. 1).

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 22 липня 1967 року № 566 село Мостище віднесено до складу і в підпорядкування Гостомельської селищної ради Київської області (а. с. 78 т. 1).

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих від 28 жовтня 1968 року № 791 «Про затвердження адміністративних меж міських (селищних) Рад депутатів трудящих Київської області» затверджено адміністративні межі Ірпінського регіону разом із адміністративними межами смт Гостомель, який входив до складу міста Ірпінь (а. с. 74 - 77 т. 1).

Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 21 жовтня 2010 року № 1449-56-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 та передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 10 т. 1).

21 жовтня 2010 року на підставі вказаного рішення Гостомельської селищної ради Київської області ОСОБА_2 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 361644 (а. с. 8 т.1).

На підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2010 року ОСОБА_2 відчужила земельну ділянку площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 (а. с. 11 - 14 т. 1).

Відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський» змінено межі національного природного парку «Голосіївський» шляхом розширення його території на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», що включаються до складу національного природного парку «Голосіївський» без вилучення у землекористувача.

Кабінет Міністрів України зобов`язано забезпечити розроблення протягом 2015 - 2016 років проекту землеустрою з організації та встановлення меж території, що включається до складу національного природного парку «Голосіївський», без вилучення у землекористувача (а. с. 31 т. 1).

Відповідно до постанови про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51 постановлено провести перевірку у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів у Гостомельській селищній раді Київської області з питань додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок у власність громадян для будівництва житлових будинків, загальною площею 12,75 га, за результатами якої встановлено, що передана у власність ОСОБА_2 земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» (а. с. 38, 39 т. 1).

У листі КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 21 листопада 2014 року № 873 зазначено, що згідно зі статутом підприємства, зареєстрованим Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією 11 березня 2002 року, підприємство є правонаступником державного лісопаркового господарства, заснованого на комунальній власності та здійснює лісогосподарську діяльність на закріпленій території (а. с. 135, 136 т. 1).

Правове обґрунтування

Щодо правового статусу спірної земельної ділянки

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до частин другої, третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 80 ЗК України встановлено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.

Згідно зі статтями 83, 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до статті 7 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Щодо витребування земельної ділянки

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи, передбачено чинним законодавством України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Щодо застосування строку позовної давності

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (пункти 46, 48, 65, 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення вимог позову, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необґрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Судами встановлено, що на момент відведення спірна земельна ділянка згідно з інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» перебувала у постійному користуванні лісгоспу та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилася у кварталі № 18 Київського лісництва.

За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 08 жовтня 2014 року спірна територія була лісами. Так, на підставі постанови Центрального комітету Комуністичної партії України і Ради Міністрів Української РСР від 20 червня 1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07 серпня 1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управляння зеленої зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14 167,00 га, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.

Враховуючи наведене, встановивши, що Гостомельська селищна рада з перевищенням повноважень, передбачених чинним законодавством, з порушенням порядку зміни цільового призначення земель, без вилучення земельної ділянки з Державного лісового фонду України та припинення права користування попереднього землекористувача КП «Святошинське лісопаркове господарство» прийняла рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право витребувати спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння власника поза його волею, від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що позивачем не пропущено позовної давності.

У цій справі прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землями лісового фонду.

У запереченнях на позовну заяву відповідач посилався на те, що прокуратурі Київської області про рішення Гостомельської селищної ради стало відомо ще у 2011 році.

У цій справі суду необхідно було встановити, чи прокурор, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Перевіряючи доводи щодо застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі. Про порушення вимог земельного законодавства прокурор довідався після проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства згідно з постановою про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 16 травня 2014 року № 51. З позовом до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокурор звернувся у травні 2015 року. Відповідачі не спростували обставини, що Кабінет Міністрів України довідався про порушення вимог земельного законодавства раніше ніж прокурор.

Посилання в касаційній скарзі на те, що прокуратурі ще у 2011 - 2012 роках стало відомо про випадки відведення Гостомельською селищною радою земель у власність громадян, оскільки на вимогу прокуратури Гостомельська селищна рада направляла документи, на підставі яких вона приймала рішення про відведення земельних ділянок, оцінюються критично, оскільки не підтверджують, що саме у 2011 - 2012 роках прокурор довідався чи міг довідатися про порушення земельного законодавства, а саме надання спірної земельної ділянки ОСОБА_2 . Заявник у касаційній скарзі посилається на узагальнену інформацію, проте не наводить достатніх підстав достовірності вказаного твердження.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини, які не були встановлені судом апеляційної інстанції щодо моменту, коли прокурор і Кабінет Міністрів України довідалися про порушення інтересів держави, а доводи касаційної скарги не дають підстав для спростування відповідних висновків суду апеляційної інстанції.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суд від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15, від 30 жовтня 2019 року у справі № 367/3240/15, від 18 листопада 2020 року у справі № 367/3529/15-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 367/3514/15-ц, від 09 вересня 2022 року у справі № № 367/3381/15.

Доводи касаційної скарги про те, що держава в особі Кабінету Міністрів України мала можливість через свої уповноважені органи в галузі земельних відносин дізнатися про порушене право з моменту прийняття 11 березня 2010 року Гостомельською селищною радою оскаржуваного рішення, є припущенням, оскільки у спірних правовідносинах прокурор зазначав про порушене право саме Кабінету Міністрів України, який згідно з положеннями статей 122, 149 ЗК України наділений повноваженнями на розпорядження земельними ресурсами державної форми власності лісогосподарського призначення, а не інших уповноважених органів державної влади. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник стверджує, що судом апеляційної інстанції застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 367/762/15.

У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 367/762/15 Верховний Суд зазначив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

У постанові від 08 серпня 2016 року у справі № 6-3089цс15 Верховний Суд України сформулював висновок про те, що державазобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

Судом апеляційної інстанції при постановлені оскаржуваного рішення не порушено зазначених висновків. Отже, доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має правозалишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, апостанова суд апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. В. Шипович

В. В. Яремко

Постанова оформлена суддею Гулейковим І. Ю. відповідно до вимог статті 415 ЦПК України.