ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року

м. Харків

справа № 643/11327/21

провадження № 22-ц/818/127/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ОЛІМП-39»,

третя особа Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2021 року у складі судді Тимош О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 22,64 кв.м ( надалі Квартира).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 1995 року зареєстрований та проживав у гуртожитку державного підприємства «Південзахіденергобуд» за адресою: АДРЕСА_2 , в кімнаті № НОМЕР_1 ( в теперішній час Квартира), що підтверджується даними паспорта громадянина України. Те що він є належним наймачем вказаного житла підтверджується рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м .Харкова №57/5 від 27.04.2010, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.03.2010 по справі №2-2047/2010, договором найму житлового приміщення від 01.07.2005. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №1278 від 19.12.2007 будівля за адресою: АДРЕСА_2 виключена з числа гуртожитків, їй присвоєно статус житлового будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки. В подальшому за ініціативою мешканців вказаного будинку була змінена нумерація кімнат у будинку із присвоєнням нових номерів квартир, а саме: номер кімнати 427 замінено на номер квартири АДРЕСА_3 , площа помешкання залишилася незмінною - 22,64 кв.м. Оскільки позивач тривалий час правомірно проживає у Квартирі, він набув право власності на зазначене житло. Вважав, що преюдиціальне значення при розгляді даної справи мають рішення Московського районного суду м. Харкова по справі №2-4707/11 від 2.06.2011 і справі №2-6920/11 від 01.12.2011 про визнання права власності на квартири з тих же підстав за іншими мешканцями будинку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що він довів підстави позову, надавши суду належні та допустимі докази. Проте суд їх належним чином не оцінив і дійшов до необґрунтованого висновку про те, що квартири АДРЕСА_1 взагалі не існує і не доведено наявності самого об`єкту нерухомості - цієї квартири. Такий висновок суду не відповідає дійсності та спростовується довідкою з місця мешкання про склад сім`ї і реєстрацію № 275 від 26.05.2021р., довідкою КП «Харківські теплові мережі» від 04.10.2016 року, рахунками за послуги теплопостачання комунального підприємства «Харківські теплові мережі» та послугами централізованого водопостачання комунального підприємства «ХАРКІВВОДОКАНАЛ», які приходять на ім`я ОСОБА_2 саме за адресою : АДРЕСА_4 . оцінювач ОСОБА_3 додатково і безпосередньо 02.02.2022 провела дослідження Квартири з фотографуванням об`єкту дослідження, що підтверджується даними додатку до звіту № NL080721 -1 від 08.07.2021 року про оцінку майна.

Крім того, при винесені рішення суд помилково прийняв до уваги суперечливі відзиви представника відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву та без всяких на то підстав розглянув справу з врахуванням останнього відзиву від 05.11.2021 року, який повністю суперечить попередньому відзиву від 02.09.2021 року.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 3,4 частини 1, частинами 2, 4 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом встановлено, що відповідно до даних паспорта громадянина України ОСОБА_2 , останній з 12.05.1995 до 17.04.2019 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 17.04.2019 місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.5-6).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №1278 від 19.12.2007 виключено будинок по АДРЕСА_2 з числа гуртожитків ВАТ «Трест «Південзахіденергобуд». Дозволено ВАТ «Трест «Південзахіденергобуд» та Московському райвиконкому закріпити за мешканцями займану ними площу по АДРЕСА_2 та відкрити особові рахунки в установленому законом порядку (а.с.94).

Згідно з договором найму жилого приміщення № 99 від 01.07.2005 балансоутримувач ВАТ Трест «Південзахіденергобуд» передало безстроково кімнати у малосімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 у користування ОСОБА_2 , а саме: кімнату № НОМЕР_1 житловою площею 12,94 кв.м, житловою площею 22,64 кв.м, (а.с.17).

Рішенням виконавчого комітету Московської районної в м.Харкові ради №57/5 від 27.04.2010 визнано наймачем квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_2 зі складом сім`ї 1 особа (а.с.16).

Відповідно до інформаційної довідки від 11.06.2021 19.11.2009 була проведена інвентаризація будинку, встановлено наявність 148 квартир, що складаються з 256 жилих кімнат. Кімната №427 після інвентаризації стала №79А загальною площею 24,8 кв.м (а.с.19).

Рішенням зборів жильців будинку АДРЕСА_2 постановлено змінити нумерацію кімнат на квартири, починаючи з квартири АДРЕСА_7 (а.с.21-22).

Згідно з листом №М-686/07-17 від 04.10. 2016 на підставі даних, наданих керівництвом будинкового комітету, у серпні 2009 року була змінена нумерація кімнат у будинку АДРЕСА_2 із присвоєнням нових номерів квартир. Так, номер кімнати змінено на номер квартири АДРЕСА_3 , особовий рахунок № НОМЕР_2 , код ЖЕКу 5656, опалювальна площа квартири 24,81 кв.м (а.с.24).

Згідно з довідкою №275 від 26.05.2021 ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрований в АДРЕСА_8 ) (а.с.189).

Згідно зі звітом про оцінку майна , складеного ФОП ОСОБА_3 08.07.2021, ринкова вартість об`єкту оцінки - кімнати у гуртожитку загальною площею 22,64 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (колишня №427) складає 106 924 грн. (а.с.31-38).

Відмовляючи у задоволені позову суд посилався на недоведеність позивачем факту існування спірного об`єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_9 .

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження факту користування та постійного проживання в Квартирі позивач надав суду письмові докази: паспорт громадянина України ОСОБА_2 ,згідно даних якого останній з 12.05.1995 до 17.04.2019 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 17.04.2019 місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 ; копію рішення виконавчого комітету Московської районної в м. Харкові ради №57/5 від 27.04.2010 яким позивача визнано наймачем Квартири зі складом сім`ї 1 особа; копію рішення зборів жильців будинку АДРЕСА_2 , лист КП «Харківські теплові мережі» №М-686/07-17 від 04.10. 2016, довідку з місця мешкання про склад сім`ї та реєстрацію №275 від 26.05.2021, додаток до Звіту № NL080721-1 від 08.07.2021 про оцінку майна, а саме кім. АДРЕСА_1 .

Надане представником відповідача викопіювання містить лише фрагмент будинку, тому не є належним доказом у справі.

Судова колегія вважає, що надані позивачем докази є достатніми для підтвердження факту користування та постійного проживання ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_9 .

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд обгруновано посилався на те, що позивач не довів наявність підстав, відповідно до яких у нього виникає право власності на Квартиру.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Рішеннями Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 у справі №2-6920/11 та від 02.06.2011 у справі №2-4707/11 визнано право власності на низку квартир будинку АДРЕСА_2 за фізичними особами позивачами у справах (а.с.7-9,10-15). Серед квартир, на які визнано право власності, квартира АДРЕСА_3 відсутня.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.11.2021 у справі 643/15390/21 визнано за ОСОБА _1 право власності на квартиру АДРЕСА _1 загальною площею 19,4 кв.м. (а.с. 129-136).

За змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

При цьому на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21).

З урахуванням наведеного вище, обставини, встановлені у справах №№ 2-6920/11, 2-4707/11, 643/15390/21є нічим іншим, як оцінкою судами наявних у матеріалах справ доказів, а тому вони не мають преюдиційного значення при вирішенні справи, яка переглядається.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на житлове приміщення.

Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, позивачем в поданому ним позові заявлено вимогу про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України на спірне нерухоме майно квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що він проживає, зареєстрований в квартирі та є наймачем, та вважає, що має право визнати за собою право власності на неї, як інші мешканці.

Можливість набуття за особою права влснсості в судовому порядку ( на підставі рішення суду) передбачена вимогами статей 335 (набуття права власності на безхазяйну річ), 376 (самочинне будівництво) ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України).

В той же час рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тому умовами задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Зазначений висновок повністю узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року по справі №6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року по справі №6-2124цс15, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2994цс15, від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №308/8390/15-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі №2-388/10, від 07 жовтня 2019 року по справі №528/219/17, від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 25 листопада 2019 року по справі №592/767/19, від 27 листопада 2019 року по справі №752/18609/16-ц, від 17 грудня 2019 року по справі №405/142/17, від 17 грудня 2019 року по справі №522/3738/13-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 21 грудня 2019 року по справі №143/1426/17, від 27 грудня 2019 року по справі №607/14107/17, від 22 січня 2020 року по справі №442/873/18, від 29 січня 2020 року по справі №296/12849/15-ц, від 03 лютого 2020 року по справі №522/14207/14-ц, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.10.2020 у справі № 428/7601/14-ц, вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

У постанові від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20) Велика Палата Верховного Суду не знайшла правових підстав для відступу від вказаної правової позиції. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що позовні вимоги про переведення прав та обов`язків покупця та про визнання права власності на майно відповідають два різних способи захисту права: зміна правовідношення (п. 6 ч. 2 ст. 16 ЦК України) та визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За змістом Постанови від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20) Велика Палата Верховного Суду «..Позивач, пред`являючи позовну вимогу про визнання права власності на майно, не захищає право власності, яке в неї вже виникло з відповідної підстави, а просить визнати за особою право власності, яке вона бажає набути.

Натомість відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Однак цивільне законодавство не передбачає права орендаря звернутися до суду за визнанням права власності, яке він бажає набути в порядку захисту переважного права на придбання предмета оренди згідно із частиною другою ст. 777 ЦК України.

Отже, позовні вимоги про визнання права власності на нежитлове приміщення загальною площею 102,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, оскільки ФОП ОСОБА_1 на момент звернення до суду права власності на спірне майно не набула.

Таким чином, як вбачається із правового висновку Верховного Суду, вимога позивача про визнання права власності у даній справі не може бути задоволена, оскільки він на момент звернення до суду права власності на спірне майно не набув».

Спираючись на викладені вище правові позиції суду, враховуючи пред`явлення позивачем позовної вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру на підставі ст.392 ЦК України, судова колегія не знаходить підстав для визнання за позивачем права власності.

Відповідно до викладеного, на підставі п.п. 1,3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції підставою для чого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки судом першої інстанції невірно зроблено висновок про недоведеність позивачем факту користування та постійного проживання в спірній квартирі ( відсутність її як об`єкту нерухомості), що стало підставою відмови у задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме у задоволені позову ОСОБА_2 належить відмовити з мотивів викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 травня 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук