Постанова

Іменем України

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 715/1197/19

провадження № 61-8255св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року у складі судді Маковійчук Ю. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування житловим будинком шляхом виселення.

На обґрунтування позову посилалася на те, що на підставі договорів довічного утримання від 15 березня 2019 року № 634 та № 636, укладених між нею та ОСОБА_5 , вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 129,7 кв. м, житловою площею 56,9 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , та власницею земельної ділянки, на якій розташований зазначений житловий будинок.

У житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вона та її батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у будинку зареєстровані, але не проживають.

26 березня 2019 року вона попередила кожного із відповідачів про виселення з житлового будинку та заборону користуватися земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку у строк до 26 травня 2019 року. Проте відповідачі добровільно не бажають звільнити спірний житловий будинок, хоча ОСОБА_2 з сім`єю забезпечений житлом та земельними ділянками, які знаходяться у с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області.

З урахуванням наведеного просила суд усунути перешкоди у праві користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи членами сім`ї ОСОБА_5 , набули сервітутного права користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Після припинення права власності ОСОБА_5 та набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_1 , вони не є членами її сім`ї. ОСОБА_2 має власне житло, а отже, право відповідачів на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна.

Щодо вирішення вимог до ОСОБА_4 , то першої інстанції зазначив, що вона проживає у спірному житловому будинку разом із своєю малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Іншого житла ОСОБА_4 не має та не володіє жодними житловими приміщеннями. Виселення ОСОБА_4 зі спірного житлового будинку призведе до втрати місця постійного проживання її малолітньої дитини ОСОБА_6 . Тому позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідачі не бажають добровільно звільнити житло, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , чим перешкоджають останній вільно, на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном. Захист права власності позивачки переважає над правом відповідачів і втручання у право відповідачів на повагу до житла є легітимним та співрозмірним з переслідуваною законною метою - захист права власності ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У серпні 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили нотаріальної справи щодо оформлення договорів довічного утримання. Дослідження зазначеного доказу має важливе значення для правильного вирішення справи. Зокрема у пункті 6 договору довічного утримання зазначено, що будь-якої добудови, перебудови чи самочинного перепланування зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами не проводилось. Проте у період з 2012 року до 2018 року відповідачі здійснили добудову та реконструкцію житлового будинку. Суд першої інстанції, аналізуючи підставу набуття позивачкою права власності на спірний будинок, не врахував, що у договорі довічного утримання від 15 березня 2019 року зазначені неправдиві відомості, оскільки він був укладений на підставі дубліката технічного паспорта від 08 лютого 2018 року, який виготовлений із зазначенням відомостей про нерухоме майно станом на 07 лютого 2012 року.

Суд першої інстанцій вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про виселення відповідачів на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), проте позивачка таких вимог не заявляла, а посилалася на статтю 405 ЦК України.

Також суд першої інстанції з власної ініціативи долучив до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суди не врахували, що відповідачі тривалий час проживають у спірному будинку та мають тривалий зв`язок зі спірним будинком як із житлом.

Касаційна скарга не містить доводів щодо непогодження із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог до ОСОБА_4 , а тому Верховний Суд відповідно до вимог статті 400 ЦПК України оскаржувані рішення в зазначеній частині не переглядає.

Як на підставу касаційного оскарження заявники посилаються на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 11 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц;

недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України);

встановлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

У жовтні 2022 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили порушення їхнього права на житло та недобросовісності дій сторін при укладенні договору довічного утримання та проведення ними самочинної добудови та реконструкції житлового будинку спростовуються змістом рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2021 року у справі № 715/1588/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів, визнання недійсним договору довічного утримання.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки проживання відповідачів у спірному будинку позбавляє позивачку можливості виконувати умови договору довічного утримання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставах, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктами 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що 15 березня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір довічного утримання № 635, відповідно до умов якого відчужувач передає у власність, а набувач приймає у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщений на АДРЕСА_1 .

15 березня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір довічного утримання № 637, відповідно до умов якого відчужувач передає у власність, а набувач приймає у власність земельну ділянку загальною площею 0,1869 га, кадастровий номер - :01:001:0072. Місце розташування земельної ділянки - с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0072 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 березня 2019 року №159759239 та договорами довічного утримання від 15 березня 2019 року № 634 та № 636.

Крім позивачки в житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6

ОСОБА_5 у житловому будинку зареєстрований, однак не проживає.

ОСОБА_2 на праві приватної власності на час пред`явлення позову належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 липня 2019 року № 174632792), який він відчужив за договором купівлі-продажу від 12 січня 2021 року ОСОБА_7 .

Крім того, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,7691 га, кадастровий номер :01:004:0408, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та земельна ділянка площею 0,2899 га, кадастровий номер :01:006:0226, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області.

26 березня 2019 року ОСОБА_1 направила відповідачам попередження про виселення у строк до 26 травня 2019 року з спірного житлового будинку, та попередження про припинення користування земельною ділянкою площею 0,1869 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0072.

Також встановлено, що відповідачі не бажають добровільно звільнити житло, яке належить на праві власності ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom» (МакКенн проти Сполученого Королівства)).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 вселилися у спірне майно як члени сім`ї ОСОБА_5 , який був власником майна, набувши право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Також суди встановили, що ОСОБА_2 на час пред`явлення позову у цій справі на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , отже, відповідачі були забезпечені власним житлом. Проте під час розгляду справи, 12 січня 2021 року ОСОБА_2 відчужив вказаний будинок.

З урахуванням наведеного, встановлених судами обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що наявні підстави для задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , оскільки проживання у спірному будинку відповідачів перешкоджає позивачці вільно та на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі, зазначено, що підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, на яку посилаються заявники у касаційній скарзі, тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції.

Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним постановам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що виселення відповідачів із спірного будинку не становитиме порушення принципів статті 8 Конвенції, оскільки відповідач ОСОБА_2 мав інше житло та добровільно позбавив себе права власності на належний йому житловий будинок, який він отримав у спадок.

У касаційній скарзі заявники посилаються на те, що вони тривалий час проживали у спірному майні та здійснювали реконструкцію і ремонт спірного будинку.

Верховний Суд враховує, що спір між сторонами щодо правомірності відчуження спірного будинку, а також щодо визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів вирішувався у справі № 715/1588/18.

Зокрема, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2021 року у справі № 715/1588/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н. М. про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н. М., про визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 березня 2022 року, у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позовні вимоги ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали використані під час капітального ремонту спільного житла не підлягають задоволенню, оскільки спірні будівлі побудовані самочинно, крім того ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_2 не були власниками спірного майна і не надали суду належних і допустимих доказів, що між ними і власником було укладено угоду про створення спільної власності на житловий будинок і саме з цією метою вони своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку.

Отже, судами встановлено, що юридичні підстави проживання заявників як власників спірного житлового будинку відсутні.

Верховний Суд також зауважує, що спір про відшкодування витрат на будівництво може бути вирішений окремо.

Як на підставу касаційного оскарження заявники також посилаються на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, відповідно до якогопозивачка могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості, однак не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору.

Верховний Суд відхиляє зазначені посилання, з огляду на таке.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2018 року у справі № 715/856/15 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , про визнання договору дарування недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради №13 від 29 березня 2012 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки скасовано. Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 23 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при укладенні договору дарування спірного будинку волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованого ОСОБА_2 .

Отже, з 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 існував спір щодо будинку.

ОСОБА_1 була учасником справи № 715/856/15, а тому на момент укладення договору довічного утримання знала, що ОСОБА_2 проживає у спірному житловому будинку без достатніх правових підстав, крім того на праві власності мав інше нерухоме майно.

У касаційній скарзі заявники посилаються на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про виселення відповідачів із спірного житла на підставі частини другої статті 406 ЦК України, проте позивачка просила усунути перешкоди у праві користування житловим будинком та зобов`язати відповідачів виселитися на підставі статті 405 ЦК України.

Як на підставу касаційного оскарження, заявники посилаються на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 11 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 08 серпня 2019 року у справі № 450/1686/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, відповідно до яких суд не може вийти за межі позовних вимог та у порушення принципу диспозитивності самостійно обирати підставу та предмет позову.

Верховний Суд відхиляє зазначені посилання з огляду на таке.

Частина друга стаття 405 ЦК України та частина друга статті 406 ЦК України застосовується за наявності у відповідача права користування майном, відповідно, як члена сім`ї власника житла або іншого права (сервітутного) на момент розгляду справи.

У цій справі суди встановили, що відповідачі на момент розгляду справи не є членами сім`ї позивачки. Тому хоча в позовній заяві ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог посилається на статтю 405 ЦК України, фактичні обставини справи підтверджують необхідність застосування до спірних правовідносин частини другої статті 406 ЦК України.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

Верховний Суд відхиляє посилання відповідачів на те, що суд першої інстанції з власної ініціативи долучив до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 липня 2019 року № 174632792, відповідно до якої ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позивачка у позовній заяві посилалася на те, що ОСОБА_2 прийняв зазначене майно як спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 76-80).

Також у матеріалах справи є клопотання ОСОБА_1 від 22 липня 2019 року про витребування з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей щодо права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно (а. с. 73).

У касаційній скарзі заявники також посилаються на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного скасування судового рішення відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки наведені заявниками підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України не знайшли свого підтвердження, а отже, є необґрунтованими.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили матеріали нотаріальної справи щодо оформлення договорів довічного утримання та, що у пункті 6 договору довічного утримання зазначені неправдиві відомості, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки зазначені договори довічного утримання не є предметом спору у цій справі, відповідачами не оспорювалися в судовому порядку та є чинними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 травня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак