Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2621/22 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є.О.
Категорія 96 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2621/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3 , фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2023 року, яке постановлене під головуванням судді Татуйка Є.О.

встановив:

Позивач у вересні 2022 року звернувся до суду з позовом, який пред`явив до ОСОБА_2 та просив витребувати із її незаконного володіння транспортний засіб марки Вольво, тягач Е, р.н. НОМЕР_1 , вартістю 367500 грн., який належить на праві власності йому згідно Свідоцтва про реєстрацію ТЗ № НОМЕР_2 , виданого Чуднівським МРЕВ УДАІ УМВС України в Житомирській області, який вибув з його володіння проти його волі.

В обґрунтування вимог зазначив, що у 2018 році видав доручення з правом керування та розпорядження автомобілем на ім`я ОСОБА_3 , який є чоловіком відповідачки. Надалі 06.05.2021 скасував вказане доручення, однак довіритель 19.05.2021 реалізував транспортний засіб на користь відповідачки. Вважає, що комісіонер ФОП ОСОБА_4 порушила порядок комісійного продажу зазначеного транспортного засобу, що посприяло вчиненню ОСОБА_3 протиправних дій по відчуженню спірного транспортного засобу всупереч волі власника. Добровільно пред`явлені претензії відповідач та її чоловік не задовольняють.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодившись з таким рішенням суду, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначив, що ОСОБА_3 в порушення вимог ч.3 ст.238 ЦК України не міг вчиняти правочин від імені особи, яку він представляв, в своїх інтересах. Однак відчужив, належний позивачу транспортний засіб, на користь своєї дружини ОСОБА_2 . Суд не дослідив та не надав оцінку обставинам порушення комісіонером ФОП ОСОБА_4 порядку комісійного продажу транспортного засобу, зокрема, тому факту, що остання при передачі спірного майна не перевірила дійсність довіреності, на підставі якої вчинялась угода.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким його вимоги задовольнити.

Представник відповідача адвокат Цюпик О.В. в судовому засіданні проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечила, просила відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ґрунтується на вимогах закону.

Треті особи в судове засідання не звилися, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 був власником вантажного автомобіля марки «VOLVO» сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 . На підставі довіреності від 03 квітня 2018 року позивач доручив ОСОБА_3 розпоряджатись вказаним транспортним засобом, в тому числі, з правом продажу на десять років (а.с.8-9).

06 травня 2021 року позивач подав заяву до приватного нотаріуса Товянського С.Я. про припинення дії довіреності від 03.04.2018, виданої на ім`я ОСОБА_3 про що в ЄРД вчинено запис.

19 травня 2021 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір комісії автомобіля марки «VOLVO» тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Того ж дня, між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу.

10 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів про заволодіння ОСОБА_3 спірним транспортним засобом. В результаті проведеної перевірки ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей в ЄРДР за відсутності ознак вчинення кримінального правопорушення, оскільки вбачаються цивільно правові відносини.

При розгляді справи, судом також досліджено копію рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 16.05.2022 у справі №278/2589/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу, та договору комісії, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог та яке постановою Житомирського апеляційного суду від 10.08.2022 залишене без змін.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що майно вибуло з володіння позивача, як власника, з його ж волі, що виключає можливість його витребування від добросовісного набувача, якою, за судовими рішеннями у справі №278/2589/21, визнана ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до вимог ст.330, 388 ЦК України якщо майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.

Відповідно до положень ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма ст. 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові Великої Палати від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст. 388 ЦК). Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

За змістом ч.1 ст. 388 ЦК України добросовісним має вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно у особи, яка не має право його відчужувати, а недобросовісним володільцем є та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Витребування майна від добросовісного набувача (особи, яка не знала і не повинна була знати про те, що особа, у якої річ придбана, не має права її відчужувати) можливе у всіх випадках, коли майно придбане безоплатно у особи, яка не мала права відчужувати річ.

Якщо ж добросовісний набувач придбав річ за плату, власник вправі витребувати таку річ тільки у випадках, якщо вона вибула з володіння поза його (або особи, якій річ була передана власником) волею, зокрема загублена власником або іншою особою, якій річ була передана власником, або була викрадена у власника чи такої особи.

Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 19 травня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у суб`єкта господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами ФОП Поліщук автомобіль «VOLVO» FH12380, 2002 р.в., колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до п.48 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою КМУ від 11 листопада 2009 № 1200 Комісіонер під час приймання на комісію транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери: зобов`язаний ретельно перевірити документи, які пред`являє комітент чи довірена особа, звірити відповідність записів у них з фактичними ідентифікаційними номерами складових частин. У разі виявлення ознак підроблення документів, номерів складових частин або невідповідності записів з нанесеними на них ідентифікаційними номерами комісіонер зобов`язаний невідкладно повідомити про це відповідно територіальному органові Національної поліції та Держпродспоживслужбі.

З наданої копії договору комісії № 6976/21/014822 від 19.05.2021 слідує, що під час укладення вказаного договору купівлі-продажу автомобіля, уповноваженою особою були здійснені необхідні дії для купівлі-продажу спірного автомобіля.

Крім того, рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 16.05.2022 у справі №278/2589/21, яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 10.08.2022 та відповідно набрало законної сили, відповідача ОСОБА_2 визнано добросовісним набувачем, оскільки транспортний засіб було придбано нею в особи, яка діяла на підставі довіреності з правом розпорядження ТЗ, в тому числі і продажу.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися.

Правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Згідно з частиною першою статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

При цьому, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України).

Частиною третьою статті 249 ЦК України передбачено, що права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Так, суд апеляційної інстанції, звертає увагу, що стаття 249 ЦК України не містить чіткого порядку повідомлення про припинення дії довіреності, разом з тим зауважує на те, що позивач ОСОБА_1 після припинення довіреності не діяв у спосіб, передбачений частиною другою статті 249 ЦК України, не повідомив ОСОБА_3 про припинення дії довіреності. При цьому, суд також враховує, що повідомлення третьої особи усно про припинення дії довіреності є недоведеним. Крім того, третя особа ОСОБА_3 не визнав факт його повідомлення про припинення дії довіреності, інших доказів такого повідомлення позивачем не надано.

Отже наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 лютого 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2023 року.

Головуючий Судді