Справа № 161/2205/23 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/889/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2023 року про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з лютого 2017 року по квітень 2022 року вона та відповідач ОСОБА_4 проживали за адресою: АДРЕСА_1 , разом з її донькою від попереднього шлюбу ОСОБА_5 , для якої ОСОБА_4 став близьким членом родини.

Позивачка зазначає, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, придбавали спільні речі, здійснювали ремонтні роботи у житлі, а також разом відпочивали, проводили вихідні та сімейні свята. Також вони вели спільний бізнес, частину доходу вкладали у його розвиток та спільно планували подальшу господарську діяльність.

Вказує, що 20.06.2020 року між відповідачем та ПрАТ «Луцький домобудівельний комбінат» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 4/1, на підставі якого останній набув майнові права на квартиру АДРЕСА_2 . Дане нерухоме майно було придбано за їх спільні з ОСОБА_4 кошти, які були отримані ними від ведення спільного бізнесу, а також від продажу нею власного транспортного засобу. Крім того, договір купівлі-продажу майнових прав № 4/1 від 20.06.2020 року укладався з її письмового відому.

На підставі наведеного позивач просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 у період з лютого 2017 року по квітень 2022 року, визнати їх спільним сумісним майном майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 48 кв.м, визнати за кожним з них у порядку поділу майна по 1/2 частці майнових прав на цю квартиру, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначала, що,

вирішуючи справу, суд першої інстанції не сприяв повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають фактичним обставинам справи, судом надано перевагу одним доказам над іншими. Також зазначала, що показаннями свідків зі сторони позивачки підтверджено те, що сторони проживали однією сім`єю у період з лютого 2017 року до квітня 2022 року, наявність усталених відносин, які притаманні подружжю, і це узгоджується у зазначеній частині з письмовими доказами у справі. Отже, в спірне майно вкладені спільні кошти, а тому це майно є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набуте сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому обґрунтованими є вимоги про визнання за позивачкою права власності на частку майнових прав на квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 посилався на те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають. Вказував, що позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено факт проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Правом на апеляційне оскарження скористався і відповідач ОСОБА_4 , оскаржуючи додаткове рішення суду в даній справі від 01 серпня 2023 року, покликаючись на порушення судом норм процесуального права. Доводи його апеляційної скарги зводяться до того, що докази обгрунтованості витрат на правничу допомогу відповідача подано у визначений законом строк, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні поданої ним заяви. Просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове про задоволення заяви та стягнення з позивачки на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 18500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків, що між сторонами не склалися відносини, які притаманні подружжю, стороною позивача надано не було. Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що передбачені законом правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу відсутні, у зв`язку з чим позов у даній частині задоволенню не підлягає, а оскільки решта позовних вимог (про визнання майна спільною сумісною власністю та про визнання права власності на нерухоме майно) є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в їх задоволенні також відмовив.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 , суд вважав, що представником відповідача до закінчення судових дебатів чи до закінчення розгляду справи не було подано відповідних доказів, які підтвердили б розмір витрат, які сторона сплатила або мала сплатити у зв`язку з розглядом справи, а також відповідна заява з цього приводу ним у встановлений строк подана не була.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Щодо оскарження ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд зазвичай встановлює факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовує час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, а також у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Аналогічні по суті висновки зроблені щодо застосування статті 74 СК України (в редакції, чинній із 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, провадження № 61-22277св18; від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, провадження № 61-28343св18; від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17, провадження № 61-10778св18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись із цим позовом до суду, ОСОБА_3 зазначала, що з лютого 2017 року по квітень 2022 року вона та відповідач ОСОБА_4 проживали за адресою: АДРЕСА_1 , разом з її донькою від попереднього шлюбу ОСОБА_5 . Вказувала, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, придбавали спільні речі, здійснювали ремонтні роботи у житлі, а також разом відпочивали, проводили вихідні та сімейні свята, також вони вели спільний бізнес, частину доходу вкладали у його розвиток та спільно планували подальшу господарську діяльність.

На підтвердження вказаних обставин позивачкою надано суду фотографії із зображенням спільно сторін разом з дитиною, а також із друзями, та долучено докази виїзду на відпочинок за кордон з дочкою та проживання їх під час відпочинку в одному приміщенні. Крім того, як докази, судом проаналізовано пояснення допитаних у судовому засіданні свідків.

Однак, допитані в судовому засіданні свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, дали суперечливі пояснення щодо проживання сторін разом як чоловіка і жінки, тому на переконання суду першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, пояснення свідків не підтверджують факт ведення сторонами спільного господарства на постійній основі, зокрема, у період з лютого 2017 року по квітень 2022 року, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Проте, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, спільна присутність їх на святах, періодичний спільний відпочинок, факт реєстрації за однією адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у справі № 129/2115/15-ц самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд у даній справі виходив із недоведеності заявлених вимог. Надані сторонами справи докази у їх сукупності не свідчать про те, що відносини, які мали місце між сторонами, мають ознаки, притаманні сім`ї.

Відповідач ОСОБА_4 зазначав, що не заперечує сам факт існування близьких стосунків з позивачкою, проведення спільного відпочинку, дружні та хороші відносини з її дочкою, часте перебування в її квартирі, однак заперечив, що мав намір створити з позивачкою сім`ю, що вони спільно розпоряджались заробленими кожним із них коштами в спільних інтересах. Вказував, що був зареєстрований і мав постійне місце проживання в житлі своїх батьків, жодних дороговартісних речей вони з позивачкою не купували.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що показання свідків носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири за їхні спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні.

Отже, при відсутності в матеріалах справи відповідних доказів, які це належним чином підтверджували б, суд не має обгрунтованих підстав для задоволення такого позову.

До таких самих правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах при розгляді справ в аналогічних правовідносинах, зокрема, у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 722/1219/21 (провадження № 61-3321св23), у постанові від 22 липня 2022 року у справі № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21), у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 161/8104/21-ц (провадження № 61-12789св22), постанові від 02 березня 2023 року у справі № 638/16291/17 (провадження № 61-21478св21).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 (провадження № 61-1904св22) зазначено, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

У постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18 (провадження № 61-4432св21); від 02 квітня 2022 року у справі № 644/6260/16-ц (провадження № 61-46222св18); від 05 вересня 2019 року у справі № 209/1924/18 (провадження № 61-11802св19); від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20-ц (провадження № 61-13965св21) та 25 жовтня 2023 року

у справі № 758/10528/19 (провадження № 61-8292св23) також містяться такі ж висновки.

Аналізуючи вимоги закону, обставини справи, колегія суддів виходить із того, що судом першої інстанції було правильно встановлено відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного спільного проживання сторін, ведення ними спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання спільних речей, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків за період з лютого 2017 року по квітень 2022 року.

Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Разом з тим, як встановлено судом, 20 червня 2020 року між ПрАТ «Луцький домобудівельний комбінат» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 4/1, за умовами якого відповідач мав набути майнові права на житлове приміщення (однокімнатну квартиру) з будівельним АДРЕСА_3 .

На думку позивачки, на дату укладення договору вона із ОСОБА_4 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому внаслідок укладення вищевказаного правочину майнові права на спірний об`єкт нерухомого майна набуті за їх спільні кошти, а тому на них поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя.

Для підтвердження цих обставин позивачка покликалась на подану нею до ПрАТ «Луцький домобудівельний комбінат» заяву, в якій вона в односторонньому порядку, без відома ОСОБА_4 вказала, що даний договір укладається в інтересах сторін даної справи як чоловіка і жінки, які за спільні кошти придбали ці майнові права.

На заперечення доводів позивача щодо факту придбання за спільні кошти сторін майнових прав на квартиру ОСОБА_4 вказував, що не вважав, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , не укладав разом з нею відповідний договір, а також зазначив, що хотів придбати однокімнатну квартиру особисто для себе, для своїх потреб, і що кошти, сплачені як внески на будівництво квартири, є його особистою власністю.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги зазначену заяву, оскільки вона фактично не має юридичного значення для сторін договору, так як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перебували в зареєстрованому шлюбі, не уклали цей договір обоє як покупці, а також у даній заяві не відображено волю їх обох, а лише вказано про думку позивачки з цього питання, про яку ОСОБА_4 стало відомо тільки під час розгляду даної справи.

За умовами даного договору (п. 4.2) попередня загальна ціна майнових прав на об`єкт нерухомості на дату його укладення становить 776280 грн.

Як видно з матеріалів справи та оглянутих в судовому засіданні апеляційним судом оригіналів платіжних документів, вказану в договорі суму частинами вносив відповідач ОСОБА_4 . Доказів на спростування даних обставин позивачем не надано.

Разом з тим, зі змісту договору вбачається, що майнові права це всі права на об`єкт нерухомості, що полягають у праві набути право власності на об`єкт нерухомості після введення в експлуатацію об`єкту капітального будівництва та оформлення відповідних підтверджуючих документів.

Як визначено в п.2.2 договору, предметом цього договору є майнові права на об`єкт нерухомості, які після їх повної оплати та підписання акту приймання-передачі покупцем в узгоджені між сторонами строки повинні бути ним реалізовані шляхом реєстрації права власності на об`єкт нерухомості.

Згідно з п.4.4 договору купівлі-продажу майнових прав у випадку,якщо остаточна загальна площа об`єкта нерухомості відповідно до даних технічного паспорту на об`єкт капітального будівництва, що складений БТІ за результатом технічної інвентаризації, перевищуватиме її проектну загальну площу, визначену у цьому договорі, передача майнових прав на об`єкт нерухомості буде здійснюватися за умови оплати покупцем вартості відповідної різниці між площами, виходячи із ціни майнових прав 1 м3 - об`єкта нерухомості, згідно з п.4.1.1. або п.4.1.2., у разі вступу в силу його умов у строк, зазначений у повідомленні, що надсилається згідно з п.3.3 даного договору.

Відповідно до п.4.6 договору після повної сплати покупцем загальної ціни майнових прав за об`єкт нерухомості, із врахуванням п.4.4 цього договору, та в узгоджені між сторонами строки продавець видає йому довідку про повну сплату майнових прав на об`єкт нерухомості згідно цього договору.

Пунктом 5.2.4 договору обумовлено, що продавець зобов`язаний після оплати покупцем повної загальної ціни майнових прав на об`єкт нерухомості, що підтверджується довідкою, підписати акт приймання-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що довідка про повну сплату внесків та акт приймання-передачі складені і видані ОСОБА_4 05 травня 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 750/24141/19 (провадження № 61-227св23) зробив висновок, що саме по собі укладення договору купівлі-продажу майнових прав не породжує права власності на майнові права на квартиру. Для отримання права власності саме на майнові права на квартиру необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів. Згідно з умовами договору до того, як продавець не здійснить передачу майнових прав згідно з актом приймання-передачі, не виникає права спільної власності подружжя, а один із подружжя стає лише учасником зобов`язальних правовідносин згідно зі статтею 509 ЦК України.

Разом з тим, як видно зі змісту позовної заяви та з пояснень представника позивача в суді апеляційної інстанції, позивач просила встановити факт її проживання з відповідачем до 01 квітня 2022 року, оскільки після цієї дати, за її твердженням, сторони припинили свої відносини, притаманні подружжю.

Отже, встановивши, що на час, коли, на думку позивачки, сторони припинили проживати разом, ще не була видана довідка про повний розрахунок за договором про купівлю-продаж майнових прав, не відбулось приймання та передача майнових прав між сторонами договору, тобто, відповідач їх ще не прийняв, тому станом на 1 квітня 2022 року ОСОБА_4 не набув права власності на ці майнові права. Таким чином, право спільної сумісної власності на ці права у вказаний ОСОБА_3 в позовній заяві період не могло виникнути.

Таким чином, і з наведених підстав даний позов також не підлягає до задоволення.

Отже, висновки суду у справі, яка переглядається, не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах, а доводи апеляційної скарги по своїй суті ґрунтуються на незгоді з оскаржуваним судовим рішенням, яке ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо оскарження додаткового рішення суду про відмову у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу слід зазначити таке.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Разом із тим, до ухвалення судом рішення, ОСОБА_4 та/або його представник доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу не надали, як і не подавали заяв про те, що такі докази будуть подані у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Тобто, у даній справі відповідачем під час розгляду справи не було вказано про намір подати докази витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи заяви відповідача або його представника про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судом судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтований і правильний висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 18 500 грн.

Верховний Суд у постанові (додатковій) від 30 листопада 2022 року в справі № 728/2519/21 звертав увагу, що посилання в касаційній скарзі на розмір витрат, які сторона планує понести у зв`язку з касаційним переглядом справи, не є тотожним із заявою про намір подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення у справі.

Наведене також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові (додатковій) від 14 грудня 2022 року в справі № 225/890/21.

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції немає.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на законність та обґрунтованість судових рішень.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді