Постанова

Іменем України

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 372/3260/20

провадження № 61-8523св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Обухівська районна державна адміністрація Київської області, Орган опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, зміну розміру аліментів, відібрання та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з липня 2009 року по травень 2014 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народилась дочка ОСОБА_3 .

Після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем дочка проживала разом з нею у квартирі АДРЕСА_1 .

За місцем реєстрації та проживання дитина мала укладену декларацію з лікарем, навчалась в Українській спеціалізованій загальноосвітній школі з поглибленим вивченням окремих предметів. Батько дитини мав можливість постійно спілкуватися з дочкою, однак 17 серпня 2020 року відповідач приїхав за місцем проживання матері позивачки, де в той час на літніх канікулах перебувала дочка, та забрав з собою дитину, обіцяючи привезти її через деякий час. В цей день і наступні дні, відповідач дитину не повернув, на її дзвінки не відповідав, телефону дитині не надавав. Неправомірні дії відповідача сприяли її зверненню до правоохоронних органів, які повідомили, що відповідач не бажає повертати дитину до місця її постійного проживання та навчання.

Вважала, що наявні підстави для відібрання у відповідача дитини та визначення місця її проживання разом із нею.

Також вказувала на те, що рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року у справі № 395/234/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 13 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Виконання судового рішення у справі № 395/234/15-ц здійснюється у примусовому порядку державною виконавчою службою.

Зазначала, що відповідач аліменти своєчасно не сплачував та має заборгованість зі сплати аліментів за декілька років.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, який складений державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), сума заборгованості за період з лютого 2015 року по 25 вересня 2020 року, що обліковується за відповідачем, складає 39 921,00 грн.

Посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, позивач вважала, що із відповідача на її користь підлягає стягненню пеня, яка станом на 25 вересня 2020 року становить 12 329,88 грн.

Крім того, враховуючи те, що відповідач працевлаштований та має регулярний дохід, просила змінити розмір аліментів на частину від доходів відповідача.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 12 329,88 грн;

- змінити розмір аліментів (спосіб стягнення аліментів), визначений рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року, стягнувши з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення та до досягнення дитиною повноліття;

- відібрати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав і передати дитину їй (матері ОСОБА_1 );

- визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею - її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 липня 2021 року, ухваленим у складі судді Зінченко О. М., позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 12 329,88 грн.

Змінено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 згідно рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 23 вересня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Відібрано дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав і передано дитину матері - ОСОБА_1 .

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з її матір`ю ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягуючи з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 12 329,88 грн, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не сплачував аліменти, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому відповідно до вимог статті 196 СК України позивач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Змінюючи розмір аліментів, визначений рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зміни розміру аліментів, стягнутих з відповідача, та зміну способу і розміру стягнення визначених раніше судом аліментів, а саме до 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з її матір`ю, посилаючись на те, що дитина зареєстрована разом з позивачкою у квартирі АДРЕСА_1 та, проживаючи з матір`ю, мала укладену декларацію з лікарем, постійно отримувала амбулаторну допомогу за місцем реєстрації, навчалася в Українській спеціалізований загальноосвітній школі з поглибленим вивченням окремих предметів.

Задовольняючи позовні вимоги про відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав і передання дитини матері, суд першої інстанції керувався частиною першою статті 162 СК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 липня 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини та про відібрання дитини у батька за відсутності висновку орган опіки та піклування щодо розв`язання спору в цій частині, не знаючи достовірно ні місця проживання, ні умов проживання дитини, не маючи відповідного висновку органу опіки та піклування.

Суд апеляційної інстанції в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, врахувавши обставини справи та відносини, які існують між сторонами, думку дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, наданий на виконання ухвали апеляційного суду від 27 січня 2022 року, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, та установивши відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та відібрання дитини у батька з поверненням її за попереднім місцем проживання.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не довела позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2015 року по серпень 2020 року в сумі 12 329,88 грн.

Установивши, що дитина, як на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду, так і на момент ухвалення судом рішення, проживала разом з батьком, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зміни способу присудження аліментів на утримання дитини з батька.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У серпні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийняв докази, які не були надані відповідачем до суду першої інстанції.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні її вимог про визначення місця проживання дитини разом із нею, не врахував, що житлові умови в неї кращі ніж у відповідача, відповідач не має власного житла, дитина проживає з ним в одній кімнаті площею 6 кв. м житлового будинку, який на праві приватної власності належить матері відповідача. Цей будинок має кухню з піччю і прохідну кімнату, вбиральня знаходиться на вулиці, відсутні будь-які умови для гігієни дитини.

Крім того, апеляційний суд надав перевагу висновку органу опіки та піклування, який наданий відповідачем, але не спростовував висновку, наданого нею.

Також апеляційний суд не врахував, що відповідач своєчасно не сплачував аліменти, а помилково відмовив у стягнення пені за несплату аліментів.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц (провадження № 14-736цс19) та у постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 911/1867/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 910/13195/17, від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 (провадження № 61-1137св18), від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2023 року ОСОБА_2 подав доповнення до відзиву, в якому посилався на те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 січня 2023 року у справі № 395/1083/20 визначено місце проживання ОСОБА_3 , 05 травня 2010 року, разом із ним, з 28 квітня 2021 року припинено стягнення з нього аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини, починаючи з 28 квітня 2021 року.

Учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом (стаття 126 ЦПК України).

ОСОБА_2 не просив дозволу подати доповнення до відзиву, а суд за межами строку для подання відзиву на касаційну скаргу не визнавав їх подання необхідним. Тому ці доповнення Верховний Суд залишає без розгляду.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року у справі № 395/234/15-ц на утримання дитини ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн, щомісячно, починаючи з 13 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист, що виданий судом на виконання рішення у справі № 395/234/15-ц, пред`явлено позивачем (стягувачем за виконавчим документів) на примусове виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельніковим М. О., сукупний розмір заборгованості боржника ОСОБА_2 за аліментами за період з лютого 2015 року по серпень 2020 року становить 39 921,00 грн.

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає по АДРЕСА_3 .

До 17 серпня 2020 року дитини проживала разом з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 , а з 17 серпня 2020 року проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_3 .

До нового 2020-2021 навчального року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала Українську спеціалізовану загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів № 2 з поглибленим вивченням окремих предметів Обухівської районної ради Київської області. Також дитина мала укладену декларацію з лікарем ЗПСМ.

Із комісійного акта обстеження умов проживання від 01 вересня 2020 року вбачається, що комісією у складі депутата УМР Лахтадир В. В., свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проведено обстеження умов проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Комісією встановлено, що квартира складається із двох кімнат, умови проживання задовільні. За цією адресою проживають: ОСОБА_7 , 1976 року народження, ОСОБА_1 , 1988 року народження, ОСОБА_3 , 2010 року народження, ОСОБА_8 , 2004 року народження, ОСОБА_9 , 2019 року народження. В акті зафіксовано, що дочка ОСОБА_3 , 2010 року народження, постійно проживала з матір`ю ОСОБА_1 за вищевказаною адресою, а 17 серпня 2020 року колишній чоловік ОСОБА_2 викрав дочку ОСОБА_3 і до теперішнього часу не привіз на постійне місце проживання за вищевказаною адресою і тому дочка ОСОБА_3 не в змозі піти до школи на навчання.

Факт проживання дитини разом з батьком по АДРЕСА_3 також підтверджуються довідками Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 03 листопада 2020 року № 2006, від 06 серпня 2021 року № 4560, від 31 серпня 2021 року № 4814, довідкою Виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 27 липня 2021 року № 4896 про склад сім'ї ОСОБА_2 , до якої входять: дочка ОСОБА_3 , 2010 року народження, мати ОСОБА_10 .

Комісійним актом в складі депутатів Новомиргородської міської ради від 03 листопада 2020 року про обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_3 , зазначено про те, що за вказаною адресою з батьком проживає дочка - ОСОБА_3 .

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 16 грудня 2020 року, проведеного спеціалістами служби у справах дітей Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, засвідчено те, що приватний будинок АДРЕСА_3 складається із чотирьох кімнат, для дитини ОСОБА_11 виділено окрему кімнату, яка є ізольованою, в якій створено місце для навчання, відпочинку, сну, проведення дозвілля. У користуванні дитини є мобільний телефон, ноутбук, в кімнаті є телевізор. Одягом та взуттям забезпечена відповідно до віку та сезону. Родина забезпечена продуктами, необхідною побутовою технікою та приладдями, засобами особистої гігієни. В будинку чисто, тепло. За висновком комісії, в будинку створені умови для проживання дитини ОСОБА_11 .

Повторним актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 08 квітня 2021 року, що проведено виконуючим обов'язків начальника та головним спеціалістом служби у справах дітей Новомиргородської міської ради Кіровоградської області, на підставі звернення ОСОБА_1 від 05 квітня 2021 року вбачається, що за висновком комісії в будинку ОСОБА_2 є умови для проживання дочки ОСОБА_11 . Факти, викладені у зверненні гр. ОСОБА_1 , не підтверджені.

Комісійним актом від 06 серпня 2021 року № 11599 щодо обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_3 , слідує те, що в родині троє осіб: він - ОСОБА_2 , його дочка - ОСОБА_3 та його мати - ОСОБА_10 . У власному господарстві, ОСОБА_2 має будинок, земельну ділянку площею 2 га, утримує худобу. Матеріально-побутові умови життя задовільні та придатні для проживання дочки ОСОБА_3 . Дитяча кімната обладнана меблями та оргтехнікою.

За зверненнями дитини ОСОБА_3 за медичною допомогою за місцем постійного проживання у м. Новомиргород Кіровоградської області, про що свідчить довідка від 02 грудня 2020 року № 84 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної Медико-санаторної допомоги» Новомиргородської районної ради Кіровоградської області, обстеження РЛ «Новомиргородської районної ради» від 20 січня 2021 року, укладена декларація № 0001-К177-5ААО від 27 січня 2021 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу.

У довідках, виданих Новомиргородською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 1 та Златопільською гімназією м. Новомиргород, вказано про зарахуванням дитини ОСОБА_3 з 07 вересня 2020 року до навчального закладу Новомиргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 та продовженням навчання у 6 класі Златопільської гімназії м. Новомиргород.

Відповідно до характеристик від 04 вересня 2020 року № 01-28/399/1 та від 24 листопада 2020 року № 01-28/28/524/1, які надані відділом освіти Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області, ОСОБА_2 з 03 вересня 2020 року працює на посаді водія господарської групи з централізованого господарського обслуговування навчальних закладів і установ освіти відділу освіти райдержадміністрації, за місцем роботи характеризується позитивно.

Згідно з характеристиками від 01 вересня 2020 року № 158 з місця проживання ОСОБА_2 , міський голова Виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області повідомив, що заяв та скарг від жителів міста стосовно ОСОБА_2 не надходило. До адміністративної відповідальності не притягувався. Правила благоустрою та принципів добросусідства не порушував.

Відповідно до довідки від 27 жовтня 2020 року № 163 та характеристики учениці 5-А класу Новомиргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 ОСОБА_3 батько дитини бере участь у її вихованні.

Згідно з даними картки обстеження та медичного огляду, ОСОБА_2 на обліку психоневрологічного та наркологічного диспансеру не перебуває.

Для встановлення індивідуально-психологічних та поведінкових особливостей малолітньої ОСОБА_3 , сумісності дитини з кожним із батьків, а також виявлення наявності або відсутності ознак психотравмувального впливу на дитину конфліктної ситуації між батьками проведено психологічне обстеження ОСОБА_3 .

За результатами проведення психологічного обстеження, психологом ОСОБА_12 складено висновок від 31 серпня 2021 року, згідно з яким своїм домом ОСОБА_13 вважає помешкання батька. Між батьком та дитиною існують теплі стосунки, які ґрунтуються на сильній взаємній прив`язаності, довірі та взаєморозумінні. Батько цікавиться справами дитини, допомагає їй та приймає дитину такою, як вона є, прагне виховувати дитину самостійною і притримується демократичного стилю виховання. Розлучення дитини з батьком і переїзд її у інший будинок неприпустимі, оскільки нанесуть психологічну шкоду дитині. У відносинах ОСОБА_13 до мами існує страх і недовіра. Дитина відчуває, що мама не розуміє її, не прислухається до її думки, не співчуває їй і не приймає такою, як вона є. Через високий рівень тривожності та чутливості у дитини, постійне перебування її у середовищі, де застосовуються фізичне і емоційне насильство є небажаним, оскільки може спровокувати невроз. Мамі рекомендовано психологічну роботу щодо навчання емоційної саморегуляції з метою подолання агресії, а також роботу щодо підвищення своєї батьківської ефективності та гармонізації стосунків з донькою.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2022 року залучено до участі у справі як третю особу Орган опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області. Витребувано у органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Рішенням Виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області № 48 від 13 травня 2022 року затверджено висновок органу опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області щодо місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, органом опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області встановлено, що з квітня 2020 року, під час введення на території України карантинних заходів та із закриттям навчальних закладів, малолітня ОСОБА_3 приїхала до батька, після чого відмовилася повертатися до матері та залишилася проживати з батьком та бабусею, де і проживає нині за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до характеристики виконавчого комітету Новомиргородської міської ради від 21 квітня 2022 року № 5181 ОСОБА_2 за місцем проживання зарекомендував себе з позитивної сторони. Заяв та скарг від жителів міста до міської ради на нього не надходило. До адміністративної відповідальності не притягувався.

Згідно з характеристикою Комунального закладу «Муніципальна інспекція Новомиргородської міської ради» від 21 квітня 2022 року, ОСОБА_2 зарекомендував себе як привітний, сумлінний, відповідальний і дисциплінований працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходяться в межах його компетенції. Завдання керівництва виконує якісно і в установлений строк. За характером - спокійний та врівноважений, жодної скарги на його роботу не надходило, тільки позитивні відгуки.

Відповідно до довідки про доходи, виданої Комунальним закладом «Муніципальна інспекція Новомиргородської міської ради» від 21 квітня 2022 року № 2, загальна сума доходу ОСОБА_2 у період з жовтня 2021 року по березень 2022 року без урахування аліментів становить 61 299,01 грн. (шістдесят одна тисяча двісті дев`яносто дев`ять гривень).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Новомиргородським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 21 квітня 2022 року № 3637, станом на квітень 2022 року ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 250,00 грн. Незважаючи на те, що малолітня дитина проживає з батьком, він, протягом двох років, сплачує на неї аліменти.

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 26 квітня 2022 року встановлено, що умови проживання та санітарно-гігієнічний стан помешкання добрий. У помешканні є необхідна побутова техніка, кухонне приладдя, засоби особистої гігієни, запас продуктів харчування. Для ОСОБА_11 відведено окрему кімнату, в якій є ліжко, шафа, письмовий стіл, телевізор та комп`ютер, підключений до мережі інтернет, за допомогою якого вона приєднується до онлайн уроків. В цій кімнаті дитина навчається, відпочиває, проводить дозвілля. ОСОБА_11 любить читати та має у наявності художню та розвиваючу літературу, яка відповідає віковому розвитку та вподобанням дитини. Одягом, взуттям та шкільним приладдям повністю забезпечена. У власному користуванні має мобільний телефон. На момент обстеження не виявлено недоліків та перешкод, які перешкоджали б належному утриманню дитини.

Власником зазначеного вище будинку є ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка 26 квітня 2022 року надала письмове пояснення, в якому зазначила, що не заперечує, аби онука ОСОБА_11 , проживала у цьому помешканні, так як воно визначене як постійне місце її проживання.

Згідно з характеристикою, виданою Виконавчим комітетом Української міської ради на громадянку ОСОБА_1 , остання проживає разом з родиною: чоловіком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . За час проживання родина ОСОБА_14 зарекомендувала себе з позитивної сторони. До мешканців будинку привітні. ОСОБА_1 спокійна, врівноважена, постійно займається вихованням та розвитком сина. Її чоловік працює достатньо, щоб сім`я мала все необхідне. Родина живе у злагоді, жодного разу ніхто не спостерігав виникнення між ними будь-яких конфліктних ситуацій.

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 28 квітня 2022 року, зареєстровано п`ять осіб, а саме: ОСОБА_1 , 1988 року народження, ОСОБА_7 , 1976 року народження, (чоловік), ОСОБА_15 , 2019 року народження, (спільний син), ОСОБА_16 , 2010 року народження, (дочка ОСОБА_1 ) та ОСОБА_8 , 2004 року народження, (син чоловіка).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 27 квітня 2022 року ОСОБА_1 , умови проживання задовільні, загальна площа квартири 52 кв. м. Квартира з сучасним ремонтом, житлові кімнати облаштовані побутовою технікою та предметами побуту. Санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам.

Для малолітньої виділена окрема кімната, в якій знаходиться два окремих спальних місця, письмовий стіл з полицями для літератури та учбового приладдя. На момент перевірки, ОСОБА_8 (син чоловіка) зі слів, на даний час проживає у баби, а ОСОБА_16 (дочка ОСОБА_1 ) зі слів, проживає у свого батька.

ОСОБА_1 перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку.

З характеристики Академічного ліцею № 2 Української ЗШ І-ІІІ ст. м. Українка, від 27 квітня 2022 року № 121, за період з вересня 2016 року по травень 2020 року, встановлено, що ОСОБА_3 навчалася з 1 по 4 клас. Завжди була підготовлена до уроків. Товариська, мала багато друзів серед однолітків, неконфліктна, доброзичлива. Мама постійно цікавилась успіхами дитини, приділяла достатньо часу на виховання доньки, завжди була присутня на батьківських зборах, святах, виховних заходах. Батько, ОСОБА_2 успіхами дитини почав цікавитись з 3-го класу, телефонував, інколи приїжджав. Із вересня 2020 року ОСОБА_3 до навчання не приступила, так, як залишилась у батька.

Згідно з довідкою Новомиргородської ЗШ І-ІІІ ст. №1 від 27 жовтня 2020 року № 163, ОСОБА_3 зарахована у даний навчальний заклад з 07 вересня 2020 року.

Відповідно до довідок Златопільської гімназії м. Новомиргорода від 22 квітня 2022 року № 20 та № 21 ОСОБА_16 дійсно навчається у 6 класі з 10 вересня 2021 року по теперішній час.

Згідно з характеристикою Златопільської гімназії м. Новомиргорода від 22 квітня 2022 року № 22, за період навчання ОСОБА_11 зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, працелюбна учениця. Навчальний матеріал опановує на високому та достатньому рівнях. Навчається в міру своїх сил, виявляє інтерес до навчання. Має добре розвинуту пам`ять. На уроках уважна, активна, завжди виконує домашні завдання, допомагає товаришам. Здібна, ерудована, цілеспрямована учениця. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. В позакласній роботі виявляє лідерські якості. Скромна, товариська, врівноважена учениця. Користується повагою серед вчителів, має авторитет серед товаришів. У спілкуванні з друзями та однокласниками комунікабельна, товариська. ОСОБА_13 виховується у неповній сім`ї. Батько, ОСОБА_2 , відповідально ставиться до виховання та навчання доньки, підтримує постійний зв`язок з класним керівником.

Питання про визначення місця проживання дитини було розглянуто комісією з захисту прав дитини Новмиргородської міської ради, під час якого, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання дочки ОСОБА_11 біля неї, а ОСОБА_2 , у свою чергу, просив визначити місце проживання дочки ОСОБА_11 біля нього.

Малолітня ОСОБА_3 виявила тверде бажання проживати з батьком та бабусею, яке зазначила в усній та письмовій формі, при цьому, категорично відмовилася проживати з матір`ю ОСОБА_17 , аргументувавши це тим, що в оточенні батька себе почуває розкутою, захищеною, відчуває підтримку, любов, увагу та турботу.

Прийнявши до уваги рід діяльності кожного з батьків, наявність у родині осіб, здатних надати допомогу у догляді за малолітньою дитиною, матеріального становища батьків, враховуючи думку малолітньої ОСОБА_11 про бажання проживати з батьком, де вона народилася, зростала до розлучення батьків, а також проживання дитини наразі, враховуючи вищевикладене, відповідно до принципу статті 6 Декларації прав дитини проголошеного Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, частини 4, 5 статті 19, частини 2 статті 160, статті 161 та статті 171 СК України, частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, рішення комісії з питань захисту прав дитини Новомиргородської міської ради від 06 травня 2022 року № 8 та керуючись як найкращими інтересами дитини орган опіки та піклування Новомиргородської міської ради Кіровоградської області вважав доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 26 травня 2022 року було заслухано думку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виявила бажання залишитись проживати разом з батьком та пояснила, що до 10 років вона проживала разом з матір`ю, однак після того як мама створила нову сім`ю, їй стало складно жити біля неї. Відношення батька до неї зовсім інше, ніж у матері. Батько постійно з нею розмовляє, без образ пояснює як треба вчинити. За період проживання разом з батьком вона стала краще навчатись.

Також установлено, що у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває справа № 395/1083/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Новомиргородська районна державна адміністрація Кіровоградської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позов пред`явлено ОСОБА_2 16 вересня 2020 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо визначення місця проживання дитини та відібрання дитини

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) зазначається, що «відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються».

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, висновок органу опіки та піклування, думку дитини, житлово-побутові умови проживання кожного з батьків, та, установивши відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітньої ОСОБА_3 разом батьком, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини у батька з поверненням її за попереднім місцем проживання, з огляду на таке.

Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання (частина перша статті 170 СК України).

Відповідно до частини першої статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц (провадження № 61-23711св18) зазначено, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини визначено судом або органом опіки і піклування, то вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає.

Отже, норма частини першої статті 162 СК України встановлює наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Оскільки на час звернення до суду з позовними вимогами про відібрання дитини було відсутнє судове рішення про визначення місця проживання дитини, а апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею, відповідно, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини у батька з поверненням її за попереднім місцем проживання.

Щодо позовних вимог про зміну розміру аліментів

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Таким чином, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України).

Аналіз положень статті 192 СК України свідчить про те, що зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і ця судова практика є незмінною.

У справі, яка переглядається, установлено, що рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року (справа № 395/234/15-ц) на утримання дитини ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600,00 грн, щомісячно, починаючи з 13 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила змінити розмір аліментів, визначений рішенням суду від 16 березня 2015 року у справі № 395/234/15-ц на частину від доходів відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідач працевлаштований та має регулярний дохід.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, і законом не передбачено право на стягнення аліментів чи зміну розміру та способу присудження аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина.

Установивши, що дитина як на час пред'явлення ОСОБА_1 позову до суду, так і на момент ухвалення судом рішення проживала разом з батьком, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зміни способу присудження аліментів на утримання дитини з батька.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів

Згідно з частиною першою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою до ОСОБА_2 про стягнення з платника аліментів неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що з вини ОСОБА_2 , який зобов`язаний сплачувати аліменти за рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16 березня 2015 року (справа № 395/234/15-ц), виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки з лютого 2015 року по серпень 2020 року у розмірі 39 921,00 грн.

На підтвердження позовних вимог надала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельніковим М. О., за виконавчим документом № 395/234/15-ц.

За заявою стягувача ОСОБА_18 від 21 січня 2016 року про примусове виконання рішення у справі № 395/234/15-ц Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції розпочато примусове виконання рішення - виконавче провадження № НОМЕР_3.

У відповідь на лист державного виконавця від 08 лютого 2016 року № 1492 та постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника від 06 лютого 2016, винесену на підставі виконавчого листа № 395/234/15-ц від 17 березня 2015 року, виданого Новомиргородським районним судом Кіровоградської області, Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що за весь час перебування військової частини у м. Миколаїв (квітень 2014 - лютий 2015) ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , військову службу у військовій частині НОМЕР_1 не проходив.

Листом від 18 лютого 2016 року начальник Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції просив військову частину НОМЕР_1 повернути як помилково направлену постанову від 06 лютого 2016 року про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника ОСОБА_2 .

У зв`язку з проживанням боржника ОСОБА_2 на території Новомиргородського району Кіровоградської області, виконавчий лист № 395/234/15-ц направлено до відповідної виконавчої служби.

Новомиргородським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 10 вересня 2020 року прийнято виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 395/234/15-ц, виданого Новомиргородським районним судом Кіровоградської області.

У ході проведення виконавчих дій з виконання виконавчого документа № 395/234/15-ц встановлено, що за період з 18 січня 2016 року по 29 вересня 2020 року боржником ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховувались у добровільному порядку грошові кошти за призначенням платежу - аліменти.

Про надходження аліментів на картковий рахунок стягувач ОСОБА_1 повідомила Новомиргородський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) лише 15 жовтня 2020 року.

Таким чином, вказані платежі не були враховані державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельніковим М. О. при складанні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з лютого 2015 року по серпень 2020 року, який поданий позивачем до суду. Дійсна (актуальна) довідка про розмір заборгованості за спірний період, у тому числі з урахуванням перерахованих боржником платежів на картковий рахунок стягувача в рахунок сплати аліментів, Новомиргородським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому, на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду, перебувало виконавче провадження, на вимогу стягувача ОСОБА_1 не складалась і до матеріалів справи позивачем не долучалась.

Установивши вказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з лютого 2015 року по серпень 2020 року в сумі 12 329,88 грн.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, зміну розміру аліментів, відібрання дитини та визначення місця проживання дитини.

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц (провадження № 14-736цс19) та у постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 911/1867/17, від 14 лютого 2018 року у справі № 910/13195/17, від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 (провадження № 61-1137св18), від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення прийнято без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться, значною мірою, до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Отже, переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд касаційної інстанції, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінку доказів.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта