Номер провадження: 22-ц/813/2252/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу адвоката Піщанського Олексія Вячеславовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша» (далі ПрАТ «СК «Перша») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 14.11.2019 о 13 год. 50 хв. в м. Одесі на перехресті вул. Велика Арнаутська та пров. Успенського сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), за участі автомобіля «Mazda», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 .. Під час ДТП завдано механічні пошкодження автомобілю «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 . На момент спричинення шкоди діяв договір добровільного страхування наземного транспорту №06-07.32.18.00027 від 10.12.2018, укладеного позивачем щодо автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 .

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 було закрите, у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Позивач ПрАТ «СК «Перша» здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 74 085 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО» за полісом №АМ8701155, який покрив суму збитків у розмірі 51 742,50 грн. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 має повернути позивачу різницю між сплаченою позивачем сумою шкоди та повернутою ПрАТ «СК «ВУСО», яка становить 22 342,50 грн, на підставі чого й звернулось до суду із вказаним позовом.

До суду надійшов відзив ОСОБА_1 , відповідно до якого просить і відмовити у задоволенні позову, і закрити провадження в справі.

Відзив мотивований тим, що відповідальність за завдану у ДТП шкоду несе винуватиць ДТП, проте вина ОСОБА_1 не доведена, адже справу про адміністративне правопорушення було закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Доказів на доведення вини відповідача не надано.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ПрАТ «СК «Перша» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «СК «Перша» вказує, що така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. А тому вказані обставини підтверджують наявність підстав про стягнення з ОСОБА_1 виплаченого страхового відшкодування.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Поштова кореспонденція направлялась відповідачу ОСОБА_1 на адресу, що наявна у матеріалах справи, однак вона поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 29 травня 2023 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2019 в м. Одесі по вул. Велика Арнаутська, 80 сталася ДТП за участі автомобіля «Mazda» 6, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Ford», під керуванням ОСОБА_2 , про що свідчить схема місця ДТП.

Власником автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 є ТОВ «Медікап».

Відтак, ТОВ «Медікап» 10.12.2018 уклав договір №06-07.32.18.00027 добровільного комплексного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності експлуатанту наземного транспорту, водія та пасажирів від нещасного випадку з ПрАТ «Страхова компанія «Перша».

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mazda» 6 застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», про що свідчить поліс №АМ008701155.

15 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «СК «Перша» з повідомлення про настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту, у якому зазначив, що він рухався по вул. Велика Арнаутська в крайньому правому ряду на перехресті пров. Успенський, помітив виїжджаючий з провулку автомобіль «Mazda». Намагаючись піти від зіткнення почав перестройку в середній ряд, але водій «Mazda» добавив швидкості та вдарив в праву сторону його автомобіль.

29 листопада 2019 року директор ТОВ «Медікап» ОСОБА_3 звернулася до страхової компанії із заявою про сплату страхового відшкодування.

Позивач сплатив ТОВ «Медікап» суму страхового відшкодування у розмірі 74 085 грн, про що вбачається із страхового акту №ТР-32-6547 від 09.10.2019 та платіжного доручення №4958 від 16.12.2019.

30 січня 2020 року ПрАТ «СК «Перша» звернулося до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 74 085 грн.

Із платіжного доручення №5031 від 10.02.2021 вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» оплатила ПрАТ «СК «Перша» страхове відшкодування у розмірі 51 742,50 грн.

21 грудня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси винесено постанову у справі №522/773/20, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП, у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано жодного доказу, щоб підтверджував вину ОСОБА_1 у ДТП та відповідно завданій шкоді автомобілю ТОВ «Медікап», оскільки постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2020 не вирішено питання про винуватість або не винуватість ОСОБА_1 , а встановити ступінь його вини у вказаній ДТП є неможливим. Зі схеми місця ДТП вбачається, що зіткнення автомобілів сталося на розділювальній смузі, тобто очевидна винуватість одного з водіїв не вбачається.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Згідно із ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст. 6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 ст. 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що за завдану страхувальником шкоду несе відповідальність страховик за договором обов`язкового страхуванння, а винуватець (страхувальник) несе відповідальність виключно у розмірі не покритому страховкою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, вирішуючи виключну правову проблему щодо абсолютного права потерпілого на отримання відшкодування від винуватця або його страховика, відступила від раніше викладених висновків Верховного Суду України, в тому числі у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, та зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (п. 69, 73-74).

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, де зазначено: «Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п.п. 85-86).

За таких обставин, відповідати за завдану позивачу шкоду у межах ліміту відповідальності має страховик винної особи ПрАТ «Вусо».

Безпосередній винуватець ДТП несе відповідальність лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої ним шкоди (ст. 1194 ЦК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права і підлягає зміні в частині його мотивування.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ПрАТ «СК «Перша» сплатив потерпілому у ДТП ТОВ «Медікап» (власник автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 ) суму страхового відшкодування у розмірі 74 085 грн, про що вбачається із страхового акту №ТР-32-6547 від 09.10.2019 та платіжного доручення №4958 від 16.12.2019.

30 січня 2020 року ПрАТ «СК «Перша» звернулося до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку суброгації у розмірі 74 085 грн.

Із платіжного доручення №5031 від 10.02.2021 вбачається, що ПрАТ «СК «ВУСО» оплатила ПрАТ «СК «Перша» страхове відшкодування у розмірі 51 742,50 грн.

З викладеного вбачається, що ПрАТ «СК «Перша» визначила розмір матеріального збитку, виплатила його потерпілій особі, та пред`явила претензію до страхової компанії відповідача, а після отримання страхового відшкодування, пред`явила вимогу до відповідача про виплату матеріальної шкоди в розмірі 22 342,50 грн, як різниці між виплаченим страховим відшкодування потерпілому та компенсованими позивачу ПрАТ «СК «ВУСО», в порядку виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Однак, із полісу №АМ8701155 щодо страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 вбачається, що ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 100 000 грн.

З огляду на вказане, відповідальність за завдану шкоду має нести страхова компанія в межах страхового відшкодування на страхувальника.

Отже, позов подано до неналежного відповідача.

Відповідачем у справі може бути фізична або юридична особа, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Аналогічні роз`яснення містить п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (п. 41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (п. 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (п. 50); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (п.п. 37,54); від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (п. 31.4); від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (п. 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (п. 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (п. 63); від 11 вересня 2019 року у справі №203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц (п. 71)).

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції, засвідчують, що відповідати за завдану позивачу шкоду у межах ліміту відповідальності має страховик винної особи ПрАТ «Вусо». А ОСОБА_1 може відповідати лише у випадку недостатності страхового відшкодування, чого судом не встановлено.

Отже, позовна вимога про стягнення завданих збитків не може бути звернена до ОСОБА_1 , яка є неналежним відповідачем.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним.

Такий правовий висновок міститься у пунктах 135-137, 141, 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року по справі №201/16373/16-ц, де зазначено, що: «розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). У тій постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду, уточнюючи свій висновок у попередній справі, а саме №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18), висловила правову позицію про те, що в разі якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку».

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про неможливість покладення на відповідача відповідальності у вигляді різниці між страховою виплатою і фактичним розміром шкоди.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Піщанського Олексія Вячеславовича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року змінити та доповнити в частині мотивування.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 29 травня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дришлюк