Справа № 212/8977/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/8977/23 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області,

заявника ОСОБА_1 ,

представника зацікавленої особи Приходько О. О., -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із даною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чегодаєва Бижбулакського району Башкирської АРСР, який в період часу з 22 лютого 1978 року по 15 квітня 1984 року був працевлаштований у Кольській геологорозвідувальній експедиції. 30 серпня 1980 року він уклав шлюб із ОСОБА_2 , зареєстрований Заполярним міським відділом записі актів громадянського стану Мурманської області, а 23 квітня 1984 року заявник переїхав на територію Української PCP, де був працевлаштований за переводом до ПГО «Кримгеологія», де працював до 1995 року. Під час працевлаштування на території Української PCP з 1 вересня 1986 року він поступив на навчання до Полтавського нафтового геологорозвідувального технікуму, який закінчив 30 червня 1989 року. Працюючи в Південноукраїнській спеціалізованій експедиції ПГО «Кримгеологія», в 1985 році він отримав на сім`ю з чотирьох осіб (заявник, дружина та двоє їх дітей) квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , наймачем якої був він, де починаючи з липня 1985 року він разом із дружиною та дітьми проживав, де проживає до теперішнього часу. Зазначав, що у лютому 1995 року він та члени його сім`ї приватизували кв. АДРЕСА_2 ). Таким чином на момент проголошення незалежності України заявник проживав на території України та не виїжджав за межи такої держави. Під час проживання на території України він з 24 серпня 1991 року використовував паспорт громадянина СРСР, в якому була проставлена печатка про те, що він є громадянином України, після чого він отримав паспорт громадянина України, але в 20 році паспорт громадянина України ним було втрачено після зняття з реєстраційного обліку в 2013 році з вказаної квартири в с. Ганнівка Новобузького району Миколаївської області. Звернувшись до органів Державної міграційної служби, йому було повідомлено, що наразі законом не визначено орган, який зберігає дані про зареєстрованих на 1991 рік осіб та відповідає за збереження таких даних, тому заявнику було рекомендовано звернутися до суду з метою встановлення факту постійного проживання на території України на 1991 рік. На підставі переліченого просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Представник зацікавленої особи, представник Покровського відділу у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, надав свої пояснення на заяву ОСОБА_1 , вказуючи, що 22.08.2023 року до Покровського відділу у місті Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області звернувся із заявою ОСОБА_1 про документування його паспортом громадянина України, якому була дана відповідь 02.09.2023 року про те, що одним з документів, необхідних при подачі заяв для встановлення належності до громадянства України, є рішення суду про встановлення факту проживання (постійного проживання) на території України станом на 24.08.1991 року, тому йому було рекомендовано звернутись до суду із заявою для встановлення такого факту. Крім того за відомостями відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Покровському районі вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 05.07.1985 р. по 02.09.1994 р. При цьому вказував, що для того, щоб встановити факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року в судовому порядку, заявник у своїй заяві повинен заявляти вимоги, які відповідають нормам Закону України «Про громадянство України» та «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

Заявник, ОСОБА_1 , у судовому засіданні наполягав на задоволенні заявлених ним вимог, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у письмовій заяві.

Представник зацікавленої особи в особі Покровського відділу у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області, Приходько О. О., у судовому зсіданні, вирішення заяви ОСОБА_1 залишила на розсуд суду, підтримавши письмові пояснення представника зацікавленої особи.

Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За ч. 5 ст. 293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так за ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

При цьому особи, зазначені у п. 1 ч. 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2, - з 13 листопада 1991 року, а у п. 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до п. 8 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, вказано, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого Чегодаєвською сільською радою Бижбулякського району республіки Башкортостан, актовий запис № 34 від 22 червня 1956 року, вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чегодаєво Бижбулякського району республіки Башкортостан, що також підтверджується інформацією з військового квитка ОСОБА_1 (серія НОМЕР_1 ).

Також суд встановив, що за трудовими книжками ОСОБА_1 (серія НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ), виданими 22 жовтня 1972 року та 4 квітня 1984 року відповідно, вбачається, що заявник з 23 квітня 1984 року по 29 серпня 1994 року працював в ПГО «Кримгеологія» Південно-українська спеціалізована експедиція надглибокого буріння.

При цьому 30 червня 1989 року ОСОБА_1 отримав диплом (серія НОМЕР_4 ) техніка-нафтовика Полтавського нафтового геологорозвідувального технікуму.

Також відповідно до свідоцтва про шлюб, актовий запис № 134 від 30 серпня 1980 року, здійснений Заполярним міським відділом РАЦС, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились 30 серпня 1980 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище ОСОБА_3 , що підтверджується копією паспорту ОСОБА_4 (серія НОМЕР_5 ).

Крім цього згідно із свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_6 від 1 лютого 1995 року вбачається, що співвласником кв. АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності є, зокрема, ОСОБА_1 .

Суд зауважує, що за відомостями з реєстраційної картки на ОСОБА_1 вбачається, що останній мешкав по АДРЕСА_1 з 1985 року по 1994 рік.

За актом від 24 жовтня 2023 року ОСББ «Цереус-3» також вбачається, що за свідченнями сусідів по будинку ОСОБА_1 постійно мешкає по АДРЕСА_1 з 1985 року по теперішній час.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вказували, що є сусідами по під`їзду будинку ОСОБА_1 , який мешкає постійно з моменту заселення у 1985 році та по теперішній час у кв. АДРЕСА_2 , разом із яким протягом цього часу мешкають у даному житлі його дружина та двоє синів.

Суд на підставі перелічених доказів зазначає, що у судовому засіданні було встановлено, що заявник, громадянство України якого не ставилось під сумнів на протязі багатьох років, зокрема, при видачі довідки про присвоєння йому РНОКПП, проживав на території України по АДРЕСА_1 на час набуття Україною незалежності.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми права, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої ОСОБА_1 заяви, на підставі чого його вимоги підлягають задоволенню в цій частині.

Отже, суд за наслідком розгляду справи дійшов висновку, що ОСОБА_1 постійно мешкав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

На підставі переліченого, суд вважає можливим для підтвердження громадянства України заявника встановити даний юридичний факт.

При цьому суд не знаходить підстав для вставлення факту проживання заявника станом на 13 листопада 1991 року на території України, оскільки встановлення такого факту потрібно для набуття громадянства України за іншою підставою, тому в цій частині заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 4-5, 13, 19, 76-81, 89, 133-141, 258-259, 263, 265 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, зацікавлена особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, задовольнити частково.

Встановити юридичний факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_7 , уродженець с. Чегодаєво Бижбулякського району республіки Башкортостан, - постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 30 листопада 2023 року.

Суддя: Д. О. Козлов