Справа № 453/1587/21 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/811/2636/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 ,

представника Державного податкового університету Фокіна Я.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного податкового університету на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного податкового університету про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року визнано недійсним запис № 51 від 16 червня 2017 року у його трудовій книжці, поновлено його на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу № 342-к від 16 червня 2017 року, стягнуто з університету Держаної фіскальної служби України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 червня 2017 року по 25 червня 2019 року в сумі 254 442.10 грн. та 5 000 грн. моральної шкоди. Пунктом 1 наказу університету Державної фіскальної служби України № 509-к від 02 вересня 2021 року його поновлено на роботі з 19 червня 2017 року, а пунктом 2 цього наказу з ним розірвано трудові правовідносини з 31 серпня 2017 року. Стверджує, що вважаючи пункт 2 наказу Університету Державної фіскальної служби України № 509-к від 02 вересня 2021 року незаконним, звернувся до відповідача з вимогою про скасування цієї частини наказу або, в іншому випадку, добровільно нарахувати і виплатити розрахункові кошти за відпрацьований період з 19 червня 2017 року до 31 серпня 2017 року включно, а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01 вересня 2017 року до дня фактичних виплат, однак відповідач відмовився від виконання його вимог. Зазначає, що постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року встановлено його середньоденну заробітну плату в розмірі 417.11 грн., а кількість календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 19 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року становить 13 календарних днів, відтак заборгована відповідачем сума за невикористані дні відпустки складає 5 422.43 грн. Вказує, що у день звільнення відповідач не виплатив усі належні йому суми при звільненні, а оскільки така невиплата здійснена з вини університету Державної фіскальної служби України, з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 01 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку.

З наведених підстав просить:

-стягнути з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 недоплачену розрахункову суму в розмірі 5 422.43 грн;

-виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2017 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 4 826.77 грн. недоплачену розрахункову суму та 302 230.06 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 червня 2019 року до 15 вересня 2022 року.

Зобов`язано позивача доплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 3 022.30 грн.

Стягнуто з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 виплати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2022 року виправлено арифметичну помилку в резолютивній частині рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного податкового університету про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: в резолютивній частині рішення зазначити «Зобов`язати позивача доплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 2 865,46 грн.», замість невірного «Зобов`язати позивача доплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 3 022,30 грн.».

Додатковим рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2022 року стягнуто з Державного податкового університету на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 982,42 грн.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, яка має преюдиційне значення щодо нього та відповідача, встановлені обставини, які повторного доведення не потребують, однак мають значення для розгляду даної справи, а саме: недійсність запису №51 від 16 червня 2017 року у його трудовій книжці, поновлення його з 19 червня 2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби, правонаступником якого є Державний податковий університет, відповідно до наказу № 342-к від 16 червня 2017 року, середньоденний заробіток в розмірі 417.11 грн., шестиденний робочий тиждень. Зазначає, що встановивши, що звільнення відбулося 31 серпня 2017 року, суд першої інстанції помилково взяв за початок затримки розрахунку при звільненні 25 червня 2019 року, вважаючи, що до 26 червня 2019 року йому сплачено середній заробіток за вимушений прогул, оскільки стягнення середнього заробітку за вимушений прогул не є предметом даного спору, а відтак немає жодного значення для розгляду даного спору. Вважає, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є не заробітною платою, а спеціальним заходом відповідальності роботодавця за шкоду, яка завдана несвоєчасною виплатою розрахункових коштів. Звертає увагу на те, що для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції встановлено середньоденну заробітну плату в розмірі 371.29 грн., однак, постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року встановлено, що розмір його середньоденної заробітної плати становить 417.11 грн. Покликається на те, що у зв`язку з помилковим визначенням розміру середньоденної заробітної плати невірно визначено розмір недоплаченої розрахункової суми, яка, на його думку, повинна становити 5 422.43 грн., а не 4 826.77 грн. Крім того, період затримки розрахунку при звільненні становить 1 529 робочих днів, а не 814 робочих днів, як визначено судом. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року оскаржив Державний податковий університет, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що на користь позивача безпідставно стягнуто суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 302 230.06 грн., оскільки судом першої інстанції не враховано, що за період з 26 червня 2019 року по 28 травня 2020 року Державний податковий університет сплатив ОСОБА_1 кошти в розмірі 116 790.80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на підставі рішення Сколівського районного суду від 28 травня 2020 року у справі № 453/270/20. Зазначає, що у разі виплати частини належних звільненому працівникові сум розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Вказує, що стягнута на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 302 230.06 грн. у 62 рази перевищує суму стягнутої компенсації за невикористані відпустки, розмір якої складає 4 826.77 грн., що свідчить про очевидну неспівмірність такого стягнення. Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано висновки Верховного Суду в аналогічних справах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, згідно з якими, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги Державного податкового університету, пояснення представника Державного податкового університету Фокіна Я.Ф. на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Державним податковим університетом при звільненні ОСОБА_1 з посади не було виплачено належних йому при звільненні сум, що є підставою для стягнення цієї суми в судовому порядку, а також є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно з постановою Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07.12.2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним запис № 51 у трудовій книжці ОСОБА_1 від 16.06.2017 року. Поновлено ОСОБА_1 з 19.06.2017 року на посаді професора кафедри теорії права та держави університету Державної фіскальної служби України відповідно до наказу № 342-к від 16.06.2017 року. Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.06.2017 року по 25.06.2019 року в сумі 254 442 грн.10 коп. Стягнуто з університету Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 5 000 грн. моральної шкоди. В решті вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 09.09.2019 року та від 27.11.2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами Університету державної фіскальної служби України та третьої особи ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 26.06.2019 року відмовлено.

На виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, в.о. ректора Університету державної фіскальної служби України В. Унинець-Ходаківська було видано наказ № 509-к від 02.09.2021 року, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19.06.2017 року.

Однак, пунктом 2 цього ж наказу трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 , вирішено вважати припиненими 31.08.2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у письмовій формі звертався до Університету державної фіскальної служби України з проханням змінити зміст п.2 наказу №509-к, де замість зазначеного тексту вказати «внести відповідний запис у трудову книжку про поновлення на посаді професора кафедри теорії права та держави професора, доктора наук з державного управління ОСОБА_1 » та одночасно надіслати проєкт навчального навантаження на 2021-2022 року.

У відповідь Університетом державної фіскальної служби України позивачу скеровано лист, згідно тексту якого, на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року, Університетом державної фіскальної служби України видано наказ від 02.09.2021 року № 509-к «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді».

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, яка йому не була нарахована за період з 19.06.2017 року до 31.08.2017 року та не виплачена при звільненні згідно з наказом університету від 02.09.2021 року, що згідно розрахунку позивача становить 5422.43 грн. (13 календарних дні х 417.11 грн. грн.).

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростував належними та допустимими доказами тверджень позивача щодо невиплати Державним податковим університетом при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку, кількості днів невикористаної відпустки та зазначеного позивачем розміру грошової компенсації.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А першої черги.

А відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про підставність та обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державного податкового університету грошової компенсації за невикористані дні відпустки, яка підлягала виплаті при його звільненні з посади згідно з наказом від 02.09.2021 року №509-к.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_1 , він не погоджується зі стягнутою судом сумою грошової компенсації за невикористані дні відпустки з огляду на те, що судом першої інстанції при розрахунку неправильно визначено його середньоденний заробіток, розмір якого встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року і такий становить 417.11 грн., а не 371.29 грн., як про це зазначає суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст.27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, відповідно до п.5 р. IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абз. 1 п. 8 розділ IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Аналізуючи зміст постанови Львівського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта, оскільки сума середнього заробітку в розмірі 371.29 грн. розрахована судом без врахування надбавки за вислугу років в розмірі 20% від посадового окладу, а з врахуванням цієї надбавки розмір середньоденного заробітку становитиме 417.11 грн.

Кількість днів невикористаної відпустки, зазначена позивачем, відповідачем не заперечувалася і ним не спростована, і згідно розрахунку позивача становить 13 днів.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 417.11 грн.

А відтак, розмір грошової компенсації невикористаної відпустки становить 5422.43 грн., що є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду в частині розміру невиплаченої ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористану відпустку, збільшення невиплаченої на день звільнення розрахункової суми з 4826.77 грн. до 5422.43 грн.

Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення виплатити працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу (підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум мала бути здійснена відповідачем саме в день його звільнення.

Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, є підставною.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117 КзпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. За таких наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу при звільненні на підставі наказу №509 к від 02.09.2021 року не було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім цього, суд першої інстанції, з врахуванням того, що за період з 19 червня 2017 року до 25 червня 2019 року судовим рішенням стягнуто з Державного податкового університету на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 254 442 грн.10 коп., дійшов вірних та обґрунтованих висновків, що за цей же період часу не може ще раз нараховуватись середній заробіток, але вже за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки це буде подвійним стягненням за один і цей же період часу, і буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату, що спростовує доводи апелянта ОСОБА_1 про неврахування даного періоду у розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і що період затримки розрахунку при звільненні становить 1529 робочих дні.

Дійшовши висновку, що період затримки розрахунку слід рахувати з 27.06.2019 до дня ухвалення судового рішення (15.09.2022 року), що складає 814 днів, а середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 371,29 грн., суд першої інстанції оскаржуваним рішенням стягнув з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 302 230, 06 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що наказом № 509-к від 02.09.2021 року ОСОБА_1 поновлено на посаді професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України з 19.06.2017 року, а пунктом 2 цього ж наказу трудові відносини з професором кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України ОСОБА_1 , вирішено вважати припиненими 31.08.2017 року.

Наведеним підтверджується те, що постанова Львівського апеляційного суду від 25.06.2019 року виконана Державним податковим університетом лише 02.09.2021 року.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року, що набрало законної сили, з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 стягнуто 116790.80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання вищезгаданого судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 19.06.2017 року.

Постановляючи оскаржуване рішення суду, суд першої інстанції не врахував рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року, що набрало законної сили, яким з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 стягнуто 116790.80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 26.06.2019 року до 28.05.2020 року, і вирішуючи спір стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку середній заробіток, в тому числі і за період з 26 червня 2019 року до 28.05.2020 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта Державного податкового університету щодо неправомірності стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2019 року до 28.05.2020 року, з огляду на те, що судовим рішенням від 28.05.2020 року стягнуто з Державного податкового університету на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 26 червня 2019 року до 28 травня 2020 року, а відтак за зазначений період часу не може ще раз нараховуватись середній заробіток, але вже за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки це буде подвійним стягненням за один і цей же період часу, і буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату, що спростовує доводи апелянта ОСОБА_1 що період затримки розрахунку при звільненні становить 1529 робочих дні.

З врахуванням вищенаведених висновків колегії суддів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 , слід розраховувати за період з 28 травня 2020 року по день ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, тобто, до 15 вересня 2022 року, і цей період становить 689 днів.

Враховуючи те, що постановою Львівського апеляційного суду від 26.06.2019 року встановлено, що середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 становить 417.11 грн., і з цим розрахунком погоджується колегія суддів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становитиме 287388.79 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження №14-62цс18, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.

Враховуючи розмір суми, яка підлягала виплаті при звільненні позивача, що становить 5422.43 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зазначений позивачем період, який значно перевищує розмір коштів, які підлягали виплаті позивачу при звільненні, враховуючи незначний розмір невиплаченої при звільненні суми коштів порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні, який просить стягнути позивач, що є очевидно непропорційним, обставини, за яких виникла заборгованість, колегія суддів погоджується з доводами апелянта Державного податкового університету про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 , і вважає можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 до 500000.00 грн., вважає, що такий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку є співмірним відносно розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.

Наведене є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду та зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50000.00 грн.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 554.42 грн. судового збору за подання позову, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, зважаючи на те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного податкового університету задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру невиплаченої на день звільнення розрахункової суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 433,84 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, а з ОСОБА_1 на користь Державного податкового університету підлягає стягненню 8816.12 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене, з ОСОБА_1 на користь Державного податкового університету 8 382.28 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного податкового університету задовольнити частково.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року в частині стягнення з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 невиплаченої на день звільнення розрахункової суми та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 червня 2019 року по 15 березня 2022 року змінити, збільшивши розмір невиплаченої на день звільнення розрахункової суми з 4826.77 грн. до 5422.43 грн. та зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 302 230.06 грн. до 50 000 грн.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року з врахуванням ухвали суду від 19 вересня 2022 року в частині зобов`язання позивача доплатити в дохід держави судовий збір в розмірі 2 865,46 грн. скасувати.

Стягнути з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 554.42 грн. судового збору за подання позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного податкового університету 8 382.28 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25.05.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк