ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 638/3541/23

провадження № 22-ц/818/2002/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2023 року ухвалене у складі судді Агапова Р.О.,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою, а саме -35 000,00 грн заборгованості за розпискою; -12 000,00 грн заборгованості за користування коштами; -20 399,18грн. пені; -13 050,22 грн інфляційних; -2 081,10грн. 3% річних.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01.05.2020 ОСОБА_1 надав відповідачу грошові кошти у сумі 35 000,00 грн, які останній розпискою від 01.05.2020 зобов`язався повернути до кінця 2020 року та зобов`язався сплачувати по 1 500 грн за користування сумою позики кожен місяць. Разом з тим, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач грошові кошти не повернув.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.08.2023 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35 000,00 грн заборгованості за договором позики, 3 968,60грн. інфляційних, 1 033,15грн. 3% річних. Застосовано положення ч.10 ст.141 ЦПК України та звільнено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від обов`язку сплачувати один одному понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00грн.

Рішення мотивовано тим, що у справі відсутні докази належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики. Вимога щодо стягнення з відповідача 12 000,00 грн за користування грошовими коштами задоволенню не підлягє, оскільки, 1500,00грн, які відповідач зобов`язався віддавати кожного поточного місяця не є процентами за користування грошима, а є узгодженим графіком погашення заборгованості. Враховуючи те, що сторонами не досягнуто в договорі (розписці від 01.05.2020) домовленості з приводу розміру пені, вказана вимога також не підлягає задоволенню. Боржник не надав суду докази виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів. Тому суд застосував до спірних правовідносин вимоги ч. 1 ст. 1050 ЦК України, згідно якої позичальник своєчасно, який своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд керувався принципами справедливості та верховенства права і виходив з того, що розмір гонорару, визначений Позивачем та Відповідачем та їх адвокатами, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено нарахування пені, як санкції за не належне виконання боржником свого обов`язку повернути гроші. Відповідно до вимог закону пеня нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Отже відмова суду у задоволенні стягнення пені у розмірі 20399,18грн не відповідає вимогам закону.

Висновок суду про те, що умова договору про сплату грошей за користування позиченими коштами є фактично умовою про повернення позики частинами не відповідає змісту розписки. ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати кожного місяця по 1500 грн щомісячно та повернути всю суму позики до кінця 2020 року. Отже суд протиправно відмовив апелянту у задоволенні стягнення 12 000,00грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення в частині розподілу витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам, відмовити позивачу у стягненні з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не долучено до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу доказів оплати послуг адвоката. Крім того, в судовому засіданні представник позивача під запис повідомив, що отримав від позивача оплату у розмірі 20 000 грн і поклав їх у себе на столі в кабінеті. Представник позивача вважав, що даного твердження достатньо для підтвердження проведення оплати. Але це суперечить вимогам закону. Якщо послуги були оплачені, то на підтвердження цього надається квитанція про сплату або інший платіжний документ. Наданий позивачем акт приймання-передачі наданих послуг є недопустимим доказом оскільки він містить перелік послуг, які відбулися значно пізніше його підписання. Позивач та його представник не заявляли клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Тому суд безпідставно, за власною ініціативою зробив висновок про їх не співмірність та стягнув у меншому розмірі ніж просив відповідач. При цьому судом не наведено жодного обґрунтування щодо підстав зменшення розміру зазначених судових витрат.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 01.05.2020 ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Дзержинським РВВС 20.08.1997 отримав грошові кошти у борг у ОСОБА_1 , 1952р.н., який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в розмірі тридцяти п`яти тисяч гривень. Зобов`язується віддавати кожного поточного місяця по 1 500,00грн., а вся суму до кінця 2020 року.

Розписка підписана ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справ суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно ч. 2 ст.1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума його не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми ( ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено законом.

Оскільки за своїм змістом розписка укладена між сторонами є борговим документом, що свідчить про факт отримання боржником від кредитора грошової суми у розмірі 35000 грн, а від так містить умови зобов`язального характеру для відповідача щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо розміру стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Саме такого правового висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 були внесені зміни до Цивільного кодексу України, а саме, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що вимога щодо стягнення з відповідача 12 000,00 грн за користування грошовими коштами задоволенню не підлягає, оскільки, як вбачається з розписки 1 500,00 грн, які відповідач зобов`язався віддавати кожного поточного місяця не є процентами за користування грошима, а є узгодженим графіком погашення заборгованості.

Стосовно пені, колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, друга статті 549 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як зазначено у ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи те, що сторонами не досягнуто в договорі (розписці від 01.05.2020) домовленості з приводу розміру пені, вказана вимога задоволенню не підлягає, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

З приводу доводів ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , стосовно правничої допомоги колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі N 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/18, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/18 (провадження N 61-6627св20).

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги, представником відповідача суду надано: договір про надання правової допомоги б/н від 25.05.2023; додаткову угоду №1 від 30.05.2023, пунктом 1 якої сторони погодили, що вартість послуг з представництва інтересів клієнта у суді першої інстанції складає 15 000,00грн. Пунктом 2 вказаної угоди сторони погодили, що оплата правничої допомоги здійснюється протягом трьох місяців з дати винесення рішення; рахунок на оплату №1 від 30.06.2023 на 15 000,00грн.; акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 30.06.2023 на суму 15 000,00грн.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги, суду надані наступні документи: договір надання правничої допомоги №1-04 від 27.04.2023; акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 27.04.2023, в якому зазначена загальна вартість послуг правничої допомоги у сумі 20 000,00грн. та зазначений детальний опис виконаних робіт.

Суд першої інстанції врахував складність справи та виконану адвокатами роботу, заперечення представників сторін щодо стягнення таких витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та правильно стягнув з: ОСОБА_2 - 5 000,00 грн та ОСОБА_1 - 5 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Також судом суд обґрунтовано застосував положення ч.10 ст.141 ЦПК України та звільнив сторін від обов`язку сплачувати одна одній понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2023 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук