ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2351/21
Номер провадження 22-ц/818/1555/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року в складі судді Подус Г.С. у справі № 638/2351/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир.

Позов мотивовано тим, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оскільки їм належить по 1/2 частки вказаних квартир. Право спільної власності також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачка зазначила, що ОСОБА_1 , як співвласник, не приймає участі в утриманні вказаних квартир, тому вона змушена сама сплачувати всі комунальні платежі в повному обсязі.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти на її користь у розмірі 1/2 частини сплачених коштів у розмірі 61 293,23 грн за утримання квартири АДРЕСА_1 (46 493,29 грн) та АДРЕСА_3 та судові витрати.

05 квітня 2021 року адвокат Манохін А.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не існувало договірних правовідносин, які б виникли у зв`язку з наданням комунальних послуг за адресами: АДРЕСА_4 та кв. АДРЕСА_5 , оскільки з моменту припинення шлюбу 07 липня 2014 року і по день подання відзиву на позовну заяву, він не мешкає та не користується своїм майном за адресами: АДРЕСА_6 . Крім того, за вищевказаний проміжок часу він не отримував від позивачки будь-яких повідомлень про необхідність сплати комунальних платежів, квитанцій про нарахування суми комунальних платежів від постачальників цих послуг або від позивачки.

У відзиві на позов він звернув увагу суду на те, що у додатках до позовної заяви додано розрахунки за спожиті послуги, квитанції про оплату за них, однак відсутні самі квитанції про нарахування суми грошових коштів за отримані комунальні послуги, договори із постачальниками цих послуг.

Враховуючи вищевикладене та факт відсутності між позивачкою та відповідачем договірних відносин щодо розподілу витрат на утримання спірних квартир. Зазначив, що позивачу нарахована плата за користування комунальними послугами, якими він не користувався та не користується, тому вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення витрат за комунальні послуги не підлягають задоволенню.

29 квітня 2021 року ОСОБА_2 подано відповідь на відзив, в якому вона вказує на безпідставність заперечень позивача, викладених у відзиві на позовну заяву та заперечувала проти наведених у відзиві аргументів відповідача.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир. Ухвала суду мотивована тим, що розгляд даної цивільної справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, позовна заява надійшла у провадження судді Дзержинського районного суду міста Харкова 19 лютого 2021 року, провадження у ній відкрито 10 березня 2021 року, відтак станом на 23 листопада 2021 року з моменту відкриття провадження пройшло дев`ять місяців. При цьому останню зацікавленість ходом розгляду справи позивачка проявила 29 квітня 2021 року шляхом надання відповіді на відзив, з огляду на що суд залишив позов без розгляду у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України через повторну неявку належним чином повідомленого позивача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 , постановою Полтавського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року було скасовано ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2021 року. Справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир - направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Направляючи справу на новий розгляд, суд апеляційної інстанції вказав про безпідставне застосування судом першої інстанції положення п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України та про відсутність доказів щодо повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання, що призначалось на 29 вересня 2021 року та 23 листопада 2021 року відповідно до ст. ст. 128-130 ЦПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі за утримання квартир: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що знаходяться у спільній власності сторін у розмірі 61 293,23 грн за період з березня 2018 року по лютий 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яким належить по 1/2 частини вказаних квартир. Окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися. Таким чином, сторони по справі як співвласники квартири, в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Позивачем підтверджено, що саме вона утримувала спільне майно, а саме квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій, довідками та розрахунковими листами.

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_1 , якому на праві власності належить 1/2 частина зазначених квартир належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачем, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Суд дійшов висновку, виходячи із закріпленого статтею 360 ЦК України обов`язку співвласника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання квартир з відповідача у відповідності до розміру його частки законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачка особисто понесла витрати, що підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76-78 ЦПК України та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на утримання зазначених квартир, що знаходяться у спільній сумісній власності сторін, у розмірі 61 293,23 грн, що складає 1/2 частину від суми, сплаченої позивачкою.

10 липня 2023 року адвокат Степанян Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а саме ч. 3, 4 ст. 319, ст. 322, 358, 360 ЦК України, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», порушення норм процесуального права просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності та диспозитивності, адже суд першої інстанції при розгляді справи не врахував фактів, доводів, доказів наданих відповідачем, на які він посилався у відзиві та належним чином не обґрунтував в своєму рішенні висновки про їх незадоволення.

Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував законність та об`єктивність обставин, які підтверджують існування порушення прав позивачки ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 одноособово вільно та самостійно здійснює володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, належно отримує житлово-комунальні послуги, вільно та самостійно здійснює оплату за їх отримання за адресами: АДРЕСА_6 . При цьому відповідач ОСОБА_1 , якому позивачка перешкоджає у користуванні та розпорядженні нерухомим майном як співвласнику з моменту їх розлучення з 2014 року по теперішній час, не може бути споживачем комунальних послуг за вищевказаними адресами.

За таких обставин ОСОБА_1 , виходячи зі змісту норми статті 44 ЦПК України вважає, що позивачка зловживає своїми процесуальними правами та не має права звертатися до нього з відповідними позовними вимогами.

Відповідач вважає передчасним посилання суду першої інстанції при вирішенні даного спору на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року по справі № 303/1070/18 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі на користь ОСОБА_2 за період з січня 2015 року по лютий 2018 року. Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України вищевказане заочне рішення переглядається судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Отже суд першої інстанції не може мотивувати своє рішення від 22 травня 2023 року, передчасно посилаючись на обставини та докази, встановлені заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №303/1070/18.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не звернув увагу на те, що позивачка не надала суду та відповідачу регулярні показання лічильників (фото-, відеопідтвердження) та копії квитанцій про нарахування суми до сплати за спожиті житлово-комунальні послуги (копії) для підтвердження достовірності, допустимості та достатності, наведених розрахунків у Таблицях № 1, 2, 3, 4 (а.с.88-92). Крім того, позивач не надала копії договорів про надання відповідних житлово-комунальних послуг, якими визначено в тому числі сторони, їх права та обов`язки. Тобто, сторона відповідача вважає, що частина представлених позивачкою доказів є неналежними через те, що не стосується предмету доказування, а саме обов`язку відповідача ОСОБА_1 сплачувати за спожиті лише позивачкою ОСОБА_2 житлово-комунальні послуги, а також не є допустимими, достовірними та достатніми для підтвердження позиції та розрахунків позивача в частині доказування позивачкою ОСОБА_2 виконання своїх обов`язків, як споживача.

Крім того, всупереч вимог процесуального закону, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ, суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, визнавши причину неявки неповажною (вступ у справу як представника, надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки правової позиції по справі № 638/2351/21). Як наслідок, суд розглянув і вирішив справу за відсутності відповідача та його представника, чим позбавив відповідача та представника приймати участь безпосередньо у судовому засіданні, надавати пояснення, докази, висловлювати думку та свої заперечення.

Суд першої інстанції у вищевказаному судовому рішенні на визначений період часу спірних правовідносин з березня 2018 року по лютий 2021 року використав законодавство, а саме: ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який втратив чинність 09 листопада 2017 року.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції не з`ясував, або неповно з`ясував ряд обставин, дійшов до невірних висновків, важливих для справедливого та неупередженого рішення, та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд першої інстанції у своєму рішенні наводить правову позицію Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №712/10644/16. Однак сторона відповідача вважає дану практику неналежною, так як вона не містить належну правову позицію та схожі істотні обставини справи, які б були аналогічними для даного спору.

Тому ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

11 вересня 2023 року до суду апеляційної інстанції від позивачки ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що вимога апеляційної скарги ОСОБА_1 зводиться до намагання довести суду те, що він має право на володіння, користування, але не має обов`язку сплачувати комунальні платежі. ОСОБА_1 безпідставно вимагає взагалі звільнити його від обов`язку сплачувати комунальні платежі.

Крім того, ОСОБА_1 замовчує факт того, що в квартирі АДРЕСА_7 проживають їхні спільні діти: донька та неповнолітній син (які також споживають комунальні послуги і він, як батько і співвласник квартири, має сплачувати половину витрат з утримання квартири та комунальні платежі).

Представник відповідача, намагаючись ввести суд в оману, повністю перетлумачив на

свій розсуд існуючі факти того, хто і з яких причин подавав позов про встановлення порядку

користування квартирою АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою.

Позивачка посилається на те, що вона вимушена була подати судовий позов в Київський районний суд м. Харкова про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що відповідач неодноразово і регулярно навідувався у вищевказану квартиру і наносив їй численні тілесні ушкодження, з цього приводу в ЄРДР відкриті кримінальні

провадження, які не закриті й досі.

Крім того, загубивши власні ключі (чи роблячи вигляд про їх відсутність) від квартири

АДРЕСА_1 (за вищевказаною адресою), ОСОБА_1 з метою продемонструвати неможливість

потрапити в квартиру навідувався туди, знаючи про відсутність будь кого в квартирі. Але

ОСОБА_1 замовчує факти потрапляння в квартиру, коли там знаходилися їхні спільні діти

та позивачка.

З приводу квартири АДРЕСА_5 (за вищевказаною адресою) квартира знаходиться у нежитловому стані, користування нею неможливо ні однією з сторін справи. Але обов`язкові та комунальні платежі регулярно нараховуються і нею сплачуються, що підтверджується наданими до позовної заяви документами по обом квартирам.

Щодо зауваження в апеляційній скарзі ОСОБА_1 з приводу попередніх домовленостей, то перед зверненням до суду з позовною заявою про стягнення коштів за комунальні послуги та інших видів обов`язкових платежів, вона неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з пропозицією відшкодування половини сплачених нею платежів. На що ОСОБА_1 відповідав: «Я подумаю». Протягом трьох років у добровільному порядку відповідач не повернув їй половину цих коштів, у зв`язку з чим вона змушена була подати позов з цього приводу до суду.

При цьому відповідач не надав до суду доказів на те, що він звертався до надавачів послуг з відповідними заявами про його відсутність та неотримання послуг у зазначених квартирах.

У відзиві позивачка просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 08 жовтня 1994 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (том 1, а.с.13), який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2014 року (том 1, а.с.14-15).

У шлюбі сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджує копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 22 травня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 411, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коляда Т.Г. ( том 1, а.с.18-19).

Як вбачається з рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року залишено без змін, проведено розподіл майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 (том 1, а.с.20-31).

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_7 , що підтверджується Договором дарування квартири від 21 листопада 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 6-3721, посвідчений державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Христенко Н.Л. (том 1, а.с.16-17).

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а.с.33-35).

Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_8 (том 1, а.с.-112).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування 1/2 частиною спільної часткової власності - квартирою АДРЕСА_7 шляхом його вселення у кімнату АДРЕСА_9 площею 24,2 кв. м. із балконом площею 2,4 кв. м. даної квартири (том 1 а.с.145-147).

05 лютого 2021 року державним виконавцем Київського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Гордійчук В.С. на виконання виконавчого листа № 640/2158/15-ц від 05 липня 2017 року було складено акт про вселення ОСОБА_1 у 1/2 частину спільної власності квартиру АДРЕСА_7 , а саме: у кімнату АДРЕСА_9 площею 24,2 кв.м. із балконом площею 2,4 кв.м. даної квартири (том 1, а.с.155).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів за утримання квартир задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі за утримання квартир: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що знаходяться у спільній власності сторін у розмірі 61 293,23 грн за період з березня 2018 року по лютий 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Разом з тим, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Відповідно до частини 1 статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 355 ЦК України, передбачає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, провадження № 61-11120св18.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017).

Відповідно до ч.1 ст. 2 Законом України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживає має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є співвласником 1/2 частини вказаних квартир, одноособово сплачує в повному обсязі за надані житлово-комунальні послуги за адресами: АДРЕСА_6 ., що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями квитанцій про сплату спожитих житлово-комунальних послуг (том 1, а.с.67-86).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 зазначив довід, що позивачка не надала до суду та відповідачу копії договорів про надання відповідних житлово-комунальних послуг, якими визначено в тому числі сторони, їх права та обов`язки.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним доводом, оскільки відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція сформульована у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц, 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц, 18 грудня 2019 року у справі № 522/2625/16-ц, 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18-ц, 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8196/20 від 7 липня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду у справі № 712/8196/20 погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 2 статті 416 ЦПК України та частини 1 статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2020 по справі № 703/2200/15-ц зазначено, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Таким чином, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 592/3181/16-ц, від 13 березня 2019 року в справі № 521/3743/17-ц, від 13 червня 2019 року в справі № 234/14326/15 і які враховуються судом апеляційної інстанції.

Судом установлено, що сторони є власниками в рівних частинах спірної квартири, і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.

Обов`язок на власників жилого приміщення по несенню витрат на утримання будинку і прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений також нормами ст. 322 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (№2189-VIII від 09.11.2017).

Отже ОСОБА_1 , відповідно до чинного законодавства як один із власників квартир за адресами: АДРЕСА_4 та кв. АДРЕСА_5 повинен брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за надані комунальні послуги, згідно своєї частки та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.

Разом з тим, як вбачається зі змісту апеляційної скарги, з моменту припинення шлюбу 07 липня 2014 року ОСОБА_1 у спірних квартирах не мешкає та, відповідно, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також постачання електричної енергії.

Як вбачається з відповіді КП «Харківські теплові мережі» № 07-47/7083 від 29 червня 2023 року споживачі за адресами АДРЕСА_6 отримують послуги з постачання теплової енергії на підставі індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання. Будинок за адресою АДРЕСА_10 не обладнано загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії. За даними КП «Харківській теплові мережі» квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 не обладнано розподільними приладами обліку теплової енергії (том 2, а.с.61).

Тобто, в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, електричної енергії мало місце лише для потреб ОСОБА_2 , а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Договори щодо надання комунальних послуг також укладені з ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених ОСОБА_2 на оплату всіх комунальних послуг за вищевказаними квартирами.

Оскільки судом не встановлено беззаперечного постійного проживання відповідача в спірних квартирах, та підтвердження факту здійснення йому перешкод у цьому, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати тільки за квартплату, вивезення побутових відходів і прибудинкові комунальні послуги, за опалення (теплової енергії) та обслуговування домофонних систем, оскільки гарячим та холодним водовідведенням та електроенергією користування відповідачем судом не встановлено.

З наданих ОСОБА_2 копій квитанцій (том 1, а.с.67-86) вбачається, що за вказаний нею у позовній заяві період з березня 2018 року по лютий 2021 року за послуги з опалення та утримання будинку і прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 нею сплачено суму коштів у розмірі 43365,10 грн + 6700,68 грн + 1474,16 + 761,60 грн = 52301,54 грн

Крім того, з наданих ОСОБА_2 копій квитанцій (том 1, а.с. 67-86) вбачається, що за вказаний нею у позовній заяві період з березня 2018 року по лютий 2021 року за послуги з опалення та утримання будинку і прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_11 нею сплачено суму коштів у розмірі 22 295,81 + 3373,37 + 1428,14 = 27 097,32 грн.

Враховуючи вищевикладене, за період з березня 2018 по лютий 2021 року по квартирах за адресами: АДРЕСА_6 , які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному, за спожиті житлово-комунальні послуги, саме за квартплату, вивезення побутових відходів і прибудинкові комунальні послуги, за опалення (теплову енергію) та обслуговування домофонних систем, було нараховано 52 301,54 грн + 27 097,32 = 79 398,86 грн. Сума, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 39 699,43 грн = (79 398,86 грн : 2 (кількість власників).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки суму витрат, сплачених за житлово-комунальні послуги з утримання спільного майна за адресами: АДРЕСА_4 та кв. АДРЕСА_5 в загальному розмірі 39 699,43 грн за період часу з березня 2018 року по лютий 2021 року включно.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами є: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Послуги з охорони квартир не входять до зазначеного переліку житлово-комунальних послуг, тарифи на які затверджуються центральними органами влади, органами місцевого самоврядування, а є додатковою послугою, тарифи на яку повинні погоджуватись між замовником послуг з охорони майна та виконавцем даних послуг.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка звертаючись до суду першої інстанції до рахунків про оплату за житлово-комунальні послуги за утримання квартири АДРЕСА_7 , включила послуги з охорони будинку, які надаються ТОВ «ОХОРОНА-4» (том 1, а.с.87-88).

В акті звіряння взаємних розрахунків за період: лютий 2018 року лютий 2021 року між ТОВ «ОХОРОНА-4» та ФОП ОСОБА_2 зазначено про відсутність у ФОП ОСОБА_2 заборгованості за надання послуг з охорони за договором № 14553/1 від 26 грудня 2016 (том 1, а.с.62-63).

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких договорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у даному спорі щодо надання послуг з охорони квартир, а саме: спеціалізованими структурами охорони, не укладалось і вартість цих послуг у визначений Законом спосіб між ними не погоджувалась.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 978 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором охорони охоронець, який є суб`єктом підприємницької діяльності, зобов`язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Володілець такого майна або особа, яку охороняють, зобов`язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату.

Позивачка сплачувала послуги з охорони, вартість зазначеної послуги, яка в подальшому збільшилась, в розмірі 205, 230, 255 грн, оскільки договором № 14553/1 від 26 грудня 2016 року погодила розрахунок тарифу та кошторис з організацією охорони, уклавши даний договір.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що наявність відповідного Договору про надання послуг і погодження тарифів між позивачем та ТОВ «ОХОРОНА-4», виключає право позивачки включати до оплати послуги з охорони квартири АДРЕСА_7 , оскільки договір укладений між нею та ТОВ «ОХОРОНА-4», а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач уповноважував позивачку укладати даний договір та сплачувати за умови їх наявності дані послуги з охорони його половини нерухомого майна.

В даному випадку неодмінною умовою відшкодування комунальних послуг є договірні відносини між співвласниками об`єктів нерухомості, відповідно до яких визначальним є погодження умов поставки комунальних послуг з вказівкою обсягів такої поставки, фіксації обсягів, оплати тощо.

Відповідач не користувався послугою з охорони квартири відповідною охоронною фірмою та з ним не погоджувалась відповідна вартість даної послуги, оскільки він не мешкав в даній квартирі. Крім того, позивачкою не доведено факт такої поставки і фіксація споживання зазначеної послуг відповідачем у зазначений період.

З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 вартості послуг з охорони квартири АДРЕСА_7 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення даних вимог без задоволення, оскільки послуги з охорони квартири не входять до зазначеного переліку житлово-комуналь- них послуг, тарифи на які затверджуються центральними органами влади, органами місцевого самоврядування, а є додатковою послугою, замовником якої є сама позивачка.

Апелянт вважає передчасним посилання суду першої інстанції при вирішенні даного спору на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року по справі №303/1070/18 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги та інші обов`язкові платежі на користь ОСОБА_2 за період з січня 2015 року по лютий 2018 року. Відповідно до вимог статті 82 ЦПК України вищевказане заочне рішення переглядається судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, рішення по якому ще не ухвалено.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що перегляд заочного рішення в суді першої інстанції свідчить про те, що воно не набрало законної сили та не є преюдиційним у спірних правовідносинах, відповідно до вимог статті 82 ЦПК України, відтак не може слугувати доказом існування боргу та є передчасним посилання судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні на обставини та докази, які встановлені в заочному рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2020 року у справі №303/1070/18.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на застосування судом першої інстанції застарілої судової практики, а саме правового висновку Верховного Суду в постанові від 06 травня 2019 року в справі №712/10644/16, що сторони по справі як співвласники квартири, в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Дане посилання відповідача є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляється апеляційним судом.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції всупереч вимог процесуального закону, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ, відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання, визнавши причину неявки неповажною (вступ у справу як представника, надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки правової позиції по справі №638/2351/21). Як наслідок, суд розглянув і вирішив справу за відсутності відповідача та його представника, чим позбавив відповідача та представника приймати участь безпосередньо у судовому засіданні, надавати пояснення, докази, висловлювати думку та свої заперечення.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи було призначено на 16 лютого 2023 року.

У подальшому, суд першої інстанції неодноразово призначав судове засідання в цій справі, зокрема 23 березня 2023 року, 22 травня 2023 року, проте відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, жодного разу до суду не з`явилися, у зв`язку з чим судові засідання судом було неодноразово відкладено.

Представником відповідача декілька разів подавалися заяви про відкладення розгляду справи Вх.№10443 від 23 березня 2023 року (том 2, а.с.5); Вх.№10454 від 23 березня 2023 року (том 2, а.с.7); Вх.№18839 від 19 травня 2023 року (том 2, а.с.16), в яких зазначалось про необхідність ознайомлення з матеріалами справи.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, суд звертав увагу учасників провадження, що сторони не повинні зловживати своїми процесуальними правами, ордер на надання правової допомоги відповідачу ОСОБА_1 підписано 22 березня 2023 року, представник ОСОБА_4 клопотала суд про відкладення в заяві Вх. №10454 від 23 березня 2023 року, однак до наступного судового засідання, що призначено на 22 травня 2023 року, представник так і не знайшла час для ознайомлення та подачі відзиву на позов (том 2, а.с.21-25). Апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частини 1 та 2 статті 211 ЦПК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Розумність строків розгляду справи судом є одним із принципів цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

В свою чергу, явка сторони в судове засідання є суб`єктивним процесуальним правом, і як кожне суб`єктивне право це гарантовані законом вид і міра можливої або дозволеної поведінки особи і реалізація суб`єктивного права залежить від розсуду, бажання і волі уповноваженої особи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Зазначені доводи в апеляційній скарзі не спростовують того факту, що сторона відповідача була обізнана про час та місце проведення судом судових засідань, оскільки представником відповідача адвокатом Степанян Л.В. перед кожним судовим засідання подавались заяви про відкладення розгляду справи (Вх.№10443 від 23 березня 2023 року (том 2, а.с.5); Вх.№10454 від 23 березня 2023 року (том 2, а.с.7); Вх.№18839 від 19 травня 2023 року (том 2, а.с.16), в яких зазначалось про необхідність ознайомлення з матеріалами справи.

ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про судове засідання призначене на 23 березня 2023 року, що підтверджується зворотним рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки (том 2 а.с.1).

Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 лютого 2023 року, 22 травня 2023 року, надіслані судом першої інстанції на адресу відповідача, були повернуті на адресу суду першої інстанції з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (том 1, а.с.223; том 2, а.с.11-12), що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді у суді першої інстанції, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом першої інстанції під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо можливість розгляду справи за відсутності інших учасників.

Враховуючи, що справа неодноразово протягом тривалого часу відкладалась за клопотаннями сторони відповідача, доказів неможливості прийняти участь у судовому засіданні представником відповідача 16 лютого 2023 року, 23 березня 2023 року, 22 травня 2023 року матеріали справи не містять, відповідач та його представник не скористалися процесуальними правами щодо продовження процесуальних строків, не проявили належної обачності у захисті прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості відхилення поданого представником відповідача адвокатом Степанян Л.В. клопотання про чергове відкладення судового засідання.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів на утримання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за період з березня 2018 року по лютий 2021 року в розмірі 39699 грн 43 коп.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_2 сплатила судовий збір у сумі 908 грн (том 1, а.с.1).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, а саме - на 64,77 % (39699,43 х 100) : 61293,23, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 588,11 грн. (908 х 64,77%)

Судові витрати, понесені відповідачем, документально підтверджено, а саме, за подання апеляційної скарги 1362 грн 00 коп. (том 2, а.с.35). Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, відповідачу має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог - 479 грн 83 коп. судового збору (1362,00 х 35,23%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 108 грн 28 коп. (588,11 479,83), має бути компенсована ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 травня 2023 року змінити.

Зменшити розмір суми грошової заборгованості за комунальні послуги та інших обов`язкових платежів на утримання квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 за період з березня 2018 року по лютий 2021 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 61 293,23 грн до 39 699 (тридцять дев`ять тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) грн 43 коп.

Зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з 588,11 грн до 108 грн (сто вісім) грн 28 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2023 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова