Провадження № 2/369/792/23
РІШЕННЯ

Іменем України

29.05.2023 м. Київ

Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі судових засідань Житар А.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, їх розподіл та стягнення грошової компенсації за виконані будівельні роботи,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідачка, ОСОБА_3 ), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, їх розподіл та стягнення грошової компенсації за виконані будівельні роботи.

На обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що починаючи з 01 січня 2020 року він разом з відповідачкою проживали як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, при цьому шлюб уклали 25 квітня 2020 року. За час перебування у сімейних відносинах, за кошти позивача, 10 квітня 2020 року була придбана земельна ділянка, що розташована за адресою: с. Бобриця, Києво-Святошинський район, Київська область, площею 0,1200 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для введення індивідуального садівництва з кадастровим номером: :02:033:0002. Вказана земельна ділянка оформлена на ОСОБА_3 . Крім того, на спірній ділянці було побудовано будинок. Однак, у подальшому, рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Уважаючи, що таке майно є спільною сумісною власністю, позивач стверджує, що він має право на частину земельної ділянки та садового будинку.

На підставі вищевикладеного просив суд:

- встановити факт проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01 січня по 24 квітня 2020 року;

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку загальною площею 0, 1200 га, кадастровий номер :02:033:0002 з цільовим цризначенням - для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 109 000, 00 грн., яка згідно договору купівлі-продажу від 10 квітня 2020 року належить ОСОБА_3 .

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем та мешканцем АДРЕСА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки загальною площею 0, 1200 га, кадастровий номер :02:033:0002 з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 109 000,00 грн.

- визнати будівельні матеріали, обладнання та конструкції, що придбані та використані в споруді у вигляді будинку, який розташований: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

- виділити ОСОБА_1 1/2 ідеальну частину будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних матеріалів, які становлять собою сукупність споруди у вигляді будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 загальною вартістю 1 065 296,34 грн.

- стягнути з ОСОБА_3 на мою, ОСОБА_5 користь грошову компенсацію в розмірі 496 769, 50 грн., що становить 1/2 частину виконаних будівельних робіт у споруді у вигляді будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 загальною вартістю 993 539,00 грн..

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13.07.2021 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, їх розподіл та стягнення грошової компенсації за виконані будівельні роботи, направлено за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 20.08.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

29.09.2021 ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву з усунутими недоліками на виконання вимог ухвали суду від 20.08.2021.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 05.10.2021 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.11.2021 о 14 год. 20 хв.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.10.2021 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку загальною площею 0, 1200 га, кадастровий номер :02:033:0002 з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії по відчуженню вказаної земельної ділянки

У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

06.12.2021 відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову, та вважає, що доводи позивача є надуманими та неправдивими. Стверджує, що до моменту укладення шлюбу (25 квітня 2020 року) між сторонами не існували сімейні стосунки, спільне господарство не вели, стосунки були виключно інтимного характеру. Більш того, в шлюбних відносинах сторони перебували лише 4 місяці, оскільки, як виявилось після укладення шлюбу та проживання разом у квартирі позивачки, у відповідача є приховані психічні розлади здоров`я, які проявлялись в агресивному відношенні до позивачки. Спірна земельна ділянка була придбана позивачкою до шлюбу, а тому не є спільною сумісною власністю, а будинок, на який претендує позивач, взагалі був побудований іншою особою - ОСОБА_4 , яка з 21 серпня 2020 року є й власницею земельної ділянки. Таким чином, на думку ОСОБА_3 , відсутні підстави для визнання факту проживання однією сім`єю, та поділу майна подружжя.

10 лютого 2022 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову та розміру позовних вимог, у якій, позивач просив суд:

- встановити факт проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 01 січня по 24 квітня 2020 року;

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку загальною площею 0, 1200 га, кадастровий номер :02:033:0002 з цільовим цризначенням - для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 379 400, 00 грн., яка згідно договору купівлі-продажу від 10 квітня 2020 року належить ОСОБА_3 та згідно договору дарування від 21 серпня 2020 року належить ОСОБА_4 .

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем та мешканцем АДРЕСА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер :02:033:0002 з цільовим призначенням - для ведення індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 379 400, 00 грн. (сто дев"ять тисяч гривень).

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя садовий будинок, який розташований: АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем та мешканцем АДРЕСА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину садового будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 загальною вартістю 3 127 900, 00 грн. ( три мільйони сто двадцять сім тисяч, дев`ятсот гривень), площею 275, 3 кв. м., який складається: "А" - садовий будинок, "а" - тераса, "а1"- тераса, ганок, балкон, балкон, №1 - свердловина, №2 - ворота, №3 - огорожа, №4 - хвіртка.

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1 753 650, 00 грн. (один мільйон сімсот п`ятдесят три тисячі шістсот п`ятдесят гривень), що становить 1/2 частину вартості земельної ділянки, будівельних матеріалів, виконаних будівельних робіт у садовому будинку, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

18.08.2022 до суду надійшли пояснення відповідача ОСОБА_3 відносно заяви позивача про зміну предмету позову. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.11.2022 клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено частково.

Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «БІК» ФІН БУД» ( вул. Київська, 261, м.Бровари, Київська область, 07401):

-інформацію щодо укладення договору №26/15 від 30 квітня 2020 між Товариства з обмеженою відповідальністю «БІК» ФІН БУД» та ОСОБА_1 щодо будівництва та оздоблення житлового будинку;

-належним чином засвідчену копію актів виконаних робіт та додатку №1 від 24 червня 2020 року, та №2 від 24 червня 2020 року на суму 1065296,34 грн. та 993539,00 грн.

-належним чином засвідчені копії банківських виписок про надходження на рахунок ТОВ «БІК ФІН БУД» від ОСОБА_1 коштів у розмірі 2058835,34 грн.

-належним чином засвідчені копії податкових документів по включенню 2058835,34 грн., що надійшли від ОСОБА_1 до податкової декларації та сплачені податки за звітний 2020 рік.

-належним чином засвідчені копії платіжних доручень (чеків, банківських виписок чи інших документів) від організації підрядників чи контр агентів на будівельні матеріали зазначені в додатках до договору.

В решті вимог клопотання відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 лютого 2023 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про приєднання письмових доказів та зменшення розміру позовних вимог, у якій просив зменшити розмір позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_3 грошової компенсації у розмірі 1 753 650,00 грн, що становить частину вартості земельної ділянки, будівельних матеріалів, виконаних будівельних робіт у садовому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 . У решті позовних вимог залишити без змін.

На виконання вимог ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.11.2022 витребовувані докази не надійшли.

У судовому засіданні 21.04.2023 були допитані у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Свідки надали пояснення та зазначили, що позивач та відповідач почали проживати як чоловік та дружина з початку 2020 року, позивачем здійснювалось будівництво будинку по АДРЕСА_1 .

У судове засідання 24.04.2023 позивач з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 24.04.2023 з`явився. Щодо позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні 24.04.2023 було оголошено перерву до 17 год. 30 хв. В подальшому учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Позивач подав через канцелярію суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

При розгляді справи судом встановлено, 10 квітня 2020 року між ОСОБА_3 (покупець) та ОСОБА_9 (продавець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Бобриця, Києво-Святошинський район, Київська область, площею 0,1200 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для введення індивідуального садівництва з кадастровим номером: :02:033:0002. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О. А., серія та номер: 2630, виданий 10 квітня 2020 року.

25 квітня 2020 року між позивачем та відповідачкою укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 25 квітня 2020 року, актовий запис № 289.

Відповідно до договору дарування від 21 серпня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т. А. за № 1495, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

На цій ділянці було збудовано та введено в експлуатацію садовий будинок, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС45, виданої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 17 вересня 2020 року.

Право власності на цей будинок зареєстровано 28 жовтня 2020 року за ОСОБА_4 .

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (дошлюбне прізвище ОСОБА_11 ), зареєстрований 25 квітня 2020 року Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 289.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Обравши способом захисту встановлення факту, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести свої позовні вимоги.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловими приміщеннями, інших речей, які забезпечують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не вимагає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за наявності можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьком), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/ 6274/16- ц.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свята, пересилання відповідних коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжя не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2020 року.

Частиною другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однієї сім`ї жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу є підставою для створення прав та обов`язків подружжя.

За приписами статті 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуті ними за час спільного проживання, переходять їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. . Насамперед, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, розширено положення глави 8 цього Кодексу .

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання одної сім`ї чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було надано спільну справу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та однієї жінки сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності на сторінці спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжя.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонту, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловими приміщеннями, інших речей, які забезпечують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не вимагає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за наявності можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьком), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/ 6274/16- ц.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свята, пересилання відповідних коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжя не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, судом враховано, що сторони проживали деякий час, однак надані сторонами справи докази у їх сукупності не свідчать про те, що відносини, які мали місце між сторонами, мають ознаки, притаманні сім`ї, а саме у період з 01.01.2020 року по 24.04.2020.

Факт ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, ані позивачем, ані свідками не підтверджено ніякими доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 01 січня 2020 року по 24 квітня 2020 року.

Що стосується позовних вимог у частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку та садовий будинок, а також визнання за позивачем право власності ідеальної частки спільної сумісної власності, суд уважає за необхідне зазначити таке.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 суд касаційної інстанції вказав про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17, суд касаційної інстанції вказав про те, що відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, суд касаційної інстанції вказав про те, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як убачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами укладено 25 квітня 2020 року, отже саме з цієї дати, у разі придбання майна, таке майно можна вважати спільною сумісною власністю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Водночас, судом установлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: с. Бобриця, Києво-Святошинський район, Київська область, площею 0,1200 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для введення індивідуального садівництва з кадастровим номером: :02:033:0002, придбана відповідачкою 10 квітня 2020 року, тобто до укладення шлюбу з позивачем, що виключає можливість уважати таке майно спільною сумісною власністю.

Наявність договору на виконання будівельно-оздоблювальних робіт індивідуального житлового будинку від 30 квітня 2020 року № 26/15 та додаток № 1 до цього Договору, з детальним найменуванням матеріалів, укладеного між позивачем та ТОВ «БІК «Фін Буд», не підтверджує факт вкладання коштів позивача у будівництво, не підтверджуються належними документами оплата таких робіт та купівля матеріалів. Відсутні будь-які бухгалтерські первинні документи та неможливо встановити ланцюг виконання будівельних робіт саме ТОВ «БІК» ФІН БУД» на замовлення позивача.

Виписки з банківського рахунку позивача та наявність коштів на його депозитному рахунку не є підтвердженням здійснення будівництва спірного садового будинку за його кошти. Такі виписки лише підтверджують факт наявності у ОСОБА_1 певної грошової суми.

З огляду на зазначене, позов в частині вимог визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку та садовий будинок, а також визнання за позивачем право власності ідеальної частки спільної сумісної власності - не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1 753 650,00 грн, суд уважає, що відсутні підстави для їх задоволення, оскільки такі вимоги є похідними від основних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю.

Більш того, що стосується позовних вимог у цій частині суд уважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року

№ 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов.

Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача.

Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: с. Бобриця, Києво-Святошинський район, Київська область, площею 0,1200 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для введення індивідуального садівництва з кадастровим номером: :02:033:0002, починаючи з 21 серпня 2020 року належить ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т. А. за № 1495.

Крім того, будівництво спірного садового будинку на вказаній земельній ділянці здійснювалось на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується технічними документами (декларація про готовність об`єкта та введення в експлуатацію). При цьому, право власності на цей будинок також зареєстровано за ОСОБА_4 .

Отже, фактично відповідачка у цій справі - ОСОБА_3 станом на час розгляду цієї справи не є належним відповідачем, оскільки спірне майно не перебуває у її власності.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).

Керуючись ст. ст. 3, 21, 60, 74 СК України, ст.ст. 13, 16, 33, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, їх розподіл та стягнення грошової компенсації за виконані будівельні роботи відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексу судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тетяна ДУБАС