Ухвала

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 725/3117/22

провадження № 61-6139ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 грудня 2022 року, у складі судді Галичанського О. І., та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненими договорів та зобов`язань, які з них випливають, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання припиненими договорів та зобов`язань, які з них випливають, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 24 жовтня 2007 році між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № N/V 071978. Згідно з умовами пунктів. 1.2, 1.3 та 1.4 зазначеного кредитного договору, кредитні кошти в сумі 50 000 доларів США видано на споживчі цілі та встановлено термін їх повернення з відсотками - не пізніше 10 жовтня 2017 року. Відповідно до умов пунктів 2.1.1., 2.1.2. кредитного договору виконання зобов`язань позичальника забезпечено Ііпотечним договором № N/V 071978 та договором поруки № N/V 071978. Поручителем по кредитному договору виступила позивачка ОСОБА_2 . Іпотекодавцями відповідно до Іпотечного договору виступили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передавши в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань позичальника належне їм на праві спільної часткової власності майно: житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, площею 0,0262 га, за кадастровим номером :36:002:0150, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначали, що 26 жовтня 2007 року іпотечний договір зареєстровано в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 5917620 та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номерами 5916826 та 5917497 внесено записи про обмеження права на це майно - забороною розпорядження ним.

11 листопада 2013 року відповідач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши суму заборгованості у національній валюті України - гривні. Рішенням Хотинського районного суду від 04 грудня 2013 року у справі №724/2623/13-ц позовні вимоги банку задоволено.

Рішення суду позичальником ОСОБА_1 повністю виконано, шляхом внесення 04 жовтня 2017 року на депозитний рахунок Хотинського районного відділу ДВС погашення основного боргу у сумі 266 282,82 грн та судового збору у розмірі 2 662, 82 грн. Вказані кошти Хотинським районним відділом ДВС 09 жовтня 2017 року були перераховані відповідачу по платіжному дорученню № 185. Повне виконання позичальником ОСОБА_1 судового рішення згідно з виконавчим листом № 724/2623/13-ц стало підставою для прийняття 09 жовтня 2017 року Хотинським РВ ДВС постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Позивачі посилалися на те, що, сплативши банку 04 жовтня 2017 року суму заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року, яка у рішенні Хотинського районного суду була зазначена у гривнях, зобов`язання позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором припинились в силу правил, встановлених статтею 599 ЦК України - його виконанням, проведеним належним чином, що згідно з частиною першою статті 593 ЦК України презюмує припинення права іпотеки. Відмова банку від повідомлення органу реєстрації про припинення іпотеки після повного погашення основного зобов`язання за кредитним договором є протиправною та такою, що порушує їх майнові права.

Також зазначали, що 25 травня 2020 року їм стало відомо, що у відповідних реєстрах значиться зареєстрованою іпотека та обтяження належного їм на праві власності майна. З метою захисту своїх майнових прав 25 червня 2020 року вони направили відповідачу лист з вимогою оформити реєстрацію припинення іпотеки для завершення процедури обтяження майна та іпотеки.

Проте, відповідач відмовився виконати їх вимоги, посилаючись в листі від 20 липня 2020 року на відсутність у рішенні Хотинського районного суду у справі № 724/2623/13-ц висновку про визнання припиненим кредитного договору, вимагаючи при цьому погасити заборгованість.

Згідно з рішенням Хотинського районного суду від 20 жовтня 2020 у справі № 724/857/20 суд повністю відмовив банку у задоволенні позову про стягнення з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості у сумі 18 030,08 доларів США за безпідставністю та неправомірністю позовних вимог. У мотивувальній частині цього рішення суду зазначено, що банк вже звертався з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням Хотинського районного суду від 04 грудня 2013 року у справі №724/2623/13-ц задоволено. Рішенням суду також встановлено факт повного виконання рішення суду у справі № 724/2623/13-ц та констатується, що це стало підставою для прийняття державним виконавцем РВ ДВС у Хотинському районі постанови про закриття виконавчого провадження.

Проте, згодом банк звернувся до державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 21 березня 2019 року, який зареєстровано в реєстрі за № 768. Постановою державної виконавчої служби від 23 листопада 2021 року по вищезазначеному виконавчому документу відкрито виконавче провадження. Поданою заявою банк просить прийняти для примусового виконання виконавчий напис про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно з виконавчим написом пропонується за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, переданого в іпотеку, задовольнити вимоги банку, загальна сума яких складає 88 630,59 доларів США, що у валюті України становить 2 455 396,43 грн, у т.ч. заборгованості за кредитом в сумі 18 030,08 дол. США, за відсотками в сумі 29 038,45 дол. США та пені в сумі 41 562,06 дол. США. Зазначена у цьому виконавчому документі сума заборгованості підлягає стягненню за період: з 24 жовтня 2007 року по 24 жовтня 2019 року, тобто за 12 років, без врахування стягнення за рішенням Хотинського районного суду у справі № 724/2623/13-ц заборгованості за цим же кредитним договором, сума якої визначена станом на 01 жовтня 2013 року.

Позивачі вказували на те, що згідно з рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 травня 2022 року у справі № 725/60/22 заявлений ними позов до банку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено повністю. Виконавчий напис скасовано.

Стверджують, що стягнута з позичальника ОСОБА_1 заборгованість на банківський рахунок відповідача державною виконавчою службою перерахована у валюті України гривні, то при оприбуткуванні її у валюті виданого кредиту - доларах США підлягає застосуванню курс, вказаний у рішенні суду у справі № 724/2623/13 по 7.99 грн за 1 долар США.

Проте відповідачем при відображенні у своєму обліку стягнутої судом заборгованості застосовано курс долара США, який був встановлений НБУ на день зарахування коштів на його банківський рахунок - по 26,55 грн за 1 долар США станом на 10 жовтня 2017 року та по 26,58 грн за 1 долар США станом на 11 жовтня 2017 року, внаслідок чого замість відображення в Особовому рахунку позичальника ОСОБА_1 погашення заборгованості за кредитом в сумі 33 327,02 дол. США значиться погашення кредиту в сумі 9 997,93 дол. США.

Відповідач безпідставно розцінює у якості заборгованості за кредитним договором курсову різницю, яка виникла в 2015 році у зв`язку із знеціненням національної валюти, тобто після ухвалення судом рішення у справі № 724/2623/13-ц, при відсутності жодних правових підстав для такої оцінки.

На підставі викладеного, позивачі просили визнати припиненими правовідношення по договорах із ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», щодо:

зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № N/V071978, укладеним між ним та ЗАТ КБ « Приватбанк» 24 жовтня 2007 року;

зобов`язань ОСОБА_2 за договором поруки № N/V071978, укладеним між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 жовтня 2007 року;

зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за іпотечним договором № N/V071978, укладеним між ними та ЗАТ КБ «Приватбанк» 26 жовтня 2007 року, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №5917620 від 26 жовтня 2007 року;

припинити обтяження житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :36:002:0150, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виключивши з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи № 5916826 та № 5917497 від 26 жовтня 2007 року;

зобов`язати відповідача повідомити Українське бюро кредитних історій про внесення змін до розділу другого кредитної історії ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) шляхом вилучення записів про існування поточної простроченої заборгованості з листопада 2017 року по лютий 2022 року за кредитним договором про видачу 26 жовтня 2007 року кредиту в сумі 50 000,00 доларів США;

стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково:

визнано припиненими правовідношення по договорах із ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» щодо зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № N/V071978, укладеним між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 жовтня 2007 року; зобов`язань ОСОБА_2 за договором поруки № N/V071978, укладеним між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» 24 жовтня 2007 року;

зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за іпотечним договором № N/V071978, укладеним між ними та ЗАТ КБ «Приватбанк» 26 жовтня 2007 року, та виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 5917620 від 26 жовтня 2007 року;

припинено обтяження житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :36:002:0150, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виключивши з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи № 5916826 та № 5917497 від 26 жовтня 2007 року;

у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 квітня 2023 року АТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Білоусом А. В., на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 грудня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

18 травня 2023 року касаційна скарга та додані матеріали, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу, передані судді-доповідачу Крату В. І.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14; від 01 липня 2020 року у справі № 127/14182/17; від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17; від 18 лютого 2019 року у справі № 910/21449/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц; від 04 липня 2022 року у справі № 688/2332/20; від 19 листопада 220 року у справі № 734/2313/17; від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Погашення заборгованості на виконання рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 04 грудня 2013 року у справі № 724/2623/13-ц проведено позивачами лише у жовтні 2017 року. Системний аналіз статей 625, 1050 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником належним чином, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не припиняє зобов`язання в цілому і не позбавляє кредитора права на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2096цс16. З урахуванням наведених положень чинного законодавства банк має право на нарахування процентів та інших платежів, передбачених у договорі, та/або сум, визначених статтею 625 ЦК України за період невиконання (несвоєчасного виконання) рішення суду, а тому не можна вважати, що зобов`язання виконано у повному обсязі у зв`язку з виконанням, проведеним належним чином. Суд при вирішенні справи не звернув уваги на те, що судове рішення про стягнення заборгованості виконано боржником більш ніж через 4 роки після набрання ним законної сили. Тобто таке виконання не є належним, не призвело до повного погашення заборгованості та належного виконання умов договору, не припиняє зобов`язання сторін за укладеним договором і не може слугувати підставою для припинення зобов`язання за договором. Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Суди, не звернули увагу на усть доводів банку щодо наявності боргу за статтею 625 ЦК України, позбавлення судовими рішеннями реалізації банком свого права щодо стягнення відсотків, які стосуються не стягнення відсотків, як плати за користування кредиту, а стягнення відсотків за частиною другою статті 625 ЦК України у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання за кредитним договором. Окрім цього, відшкодування понесених позивачами витрат на правову допомогу у розмірі по 9 337,00 грн на кожного не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про визнання припиненими зобов`язань, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

АТ КБ «Приватбанк» укасаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Оскільки викладені у оскаржених рішеннях висновки не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, а тому необхідність забезпечення єдності судової практики в такій ситуації видається пріоритетною в порівнянні з малозначним характером справи. Проте АТ КБ «Приватбанк» не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженим судовим рішенням. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником Білоусом Андрієм Володимировичем, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 грудня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненими договорів та зобов`язань, які з них випливають, припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков