Справа № 445/1827/22
провадження № 2/445/236/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Золочівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Сивака В. М.

секретаря судового засідання Захарчук Н.Я.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Смолінської О.Ф., Ляшенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіанні в залі суду в м. Золочеві Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

29.11.2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльність Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 , про продовження строку дії контракту та встановити факт порушення права на працю; скасувати наказ №89к від 31.08.2021 року «Про перевід ОСОБА_1 »; скасувати наказ №98к від 31.08.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; зобов`язати Золочівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області укласти з ОСОБА_1 строковий трудовий договір з 01.09.2021 року на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі, строком на 3 роки до 01.09.2024 року; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора по навчально-виховній роботі Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області; стягнути із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 , різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, в сумі 74180 грн. 41 коп.; стягнути із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.09.2022 року по день прийняття рішення; стягнути із Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Зазначені вище накази про звільнення позивач вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню з наступних підстав.

Позивачка з 22.08.1983 року працювала у Золочівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області.

30.03.2020 року вчителів, у тому числі ОСОБА_1 нібито повідомлено на виконання Закону України «Про повну загальну середню освіту», прийнятого 16.01.2020 року, що з 01 червня 2020 року з ними буде припинено безстроковий договір та укладено (за їх згодою) трудовий договір строком на 1 рік. Однак, будь яких документальних підтверджень вручення цього листа ОСОБА_1 або ознайомлення з листом, відповідачем не надано.

11.06.2020 року між ОСОБА_1 та Відповідачем укладено контракт №36-к, згідно умов якого позивачку призначено на посаду заступника директора навчання терміном з 12 червня 2020 року по 31 серпня 2021 року. Підставою для розірвання даного контракту зазначено: закінчення строку його дії.

16 червня 2021 року на адресу директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області позивачкою було подано заяву про продовження строку дії контракту.

Наказом №89-к від 31.08.2021 року ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи переведено на посаду вчителя історії закладу з неповним тижневим навантаженням на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 01.09.2021 року. У такому наказі відсутній підпис ОСОБА_1 , який підтверджує її ознайомлення з наказом. Крім того, таке переведення відбулося без згоди ОСОБА_1 та без розгляду по суті її заяви щодо продовження строку контракту, чим порушив приписи ст.32, 33 КЗпП України.

Після переведення ОСОБА_1 на посаду вчителя історії з неповним тижневим навантаженням, посада заступника директора була вакантною та з 01.09.2021 року на вказану посаду була призначена ОСОБА_4 .

01 вересня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя у зв`язку з закінченням строку дії контракту.

Позивач вважає, що відповідач не видавши наказу та не уклавши із нею строковий трудовий договір своєю бездіяльністю фактично відмовив у прийнятті її на роботу на вакантну посаду, тим самим порушив її право працю.

Так, Конституцією України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43). Відповідно до статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або фізичною особою.

Згідно з ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Водночас, рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, забезпечується нормами статті 21 КЗпП України.

Не допускається дискримінація прав громадян, в тому числі з мотивів віку.

Гарантії забезпечення права громадян на працю визначені статтею 51 КЗпП України, зокрема, держава гарантує працездатним громадянам правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу.

Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, а також будь-якого прямого або непрямого обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні трудового договору.

Також, всупереч вимог ч.1 ст.22 КЗпП України їй не надано обґрунтованої відповіді на її заяву від 16 червня 2021 року про продовження строкового трудового договору, за наявності вакантного робочого місця (посади) заступника директора.

Відмова в укладенні трудового договору, а отже в прийнятті на роботу, має бути обґрунтованою: відсутність вакантних місць, належної кваліфікації в претендента, чи і заборона, яка випливає з чинного законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, позивач вважає, що накази директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області №89-к від 31 серпня 2021 року та №98-к від 31 серпня 2022 року є такими, що не відповідають вимогам чинного трудового законодавства, а саме ч.1 ст.22 КЗпП України, а відтак - підлягає скасуванню.

Так само вважає протиправною фактичну відмову відповідача в укладенні з нею строкового трудового договору.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз`яснено, що при обґрунтованості позову про укладення трудового договору суд рішенням зобов`язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення, з першого робочого дня, наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), а з іншими особами - з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу.

Отже, позивач вважає даний позов обґрунтованим, а відтак просить суд задоволити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 02.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, призначено підготовче судове засідання у справі.

24.01.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними у зв`язку із наступним. Відповідно до ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» з 12 червня 2020 року позивачка працювала на умовах строкового трудового договору терміном до 31.08.2021 року, наказом від 31.08.2021 року №89-к ОСОБА_1 було переведено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи на посаду вчителя історії у зв`язку з закінченням терміну строкового трудового договору. Відповідно до ч.2 п.3 ст.22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Трудовий контракт позивачки закінчився 31 серпня 2021 року, роботодавець вправі не продовжувати з нею трудовий контракт адже сама позивачка дала згоду на те, що вона працюватиме лише до 31 серпня 2021 року з можливістю його продовження за згодою сторін, в даному випадку згоди на продовження контракту на даній посаді не було зі сторони роботодавця. Відповідно здійснити виплату позивачці 28327 грн. 62 коп. середнього заробітку за весь час виконання нижчеоплачуваної роботи не має підстав.

Крім цього, позивачка звернула увагу на те, що наказ про її переведення винесений в період дії строкового трудового договору, а саме 31.08.2021 року, але дія наказу вступила в силу вже після закінчення строкового трудового контракту.

Зазначає також, що за результатами конкурсного відбору з 01.09.2021 р. на посаду директора Золочівського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №2 ім.М.Шашкевича призначено ОСОБА_5 . На момент виконання своїх посадових обов`язків директора школи ОСОБА_1 перебувала вже у трудових відносинах із закладом освіти згідно трудового договору на посаді учителя історії. З наказом та умовами трудового договору ОСОБА_1 була ознайомлена усно. Тому жодної бездіяльності з боку закладу не було.

Виконання ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків на посаді вчителя історії та отримання нею заробітної плати, що підтверджується довідкою про доходи за період з 01.11.2021 по 31.05.2022 року підтверджує згоду позивача на умови праці вказані в контракті №10 від 01.09.2021 року.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. відповідач не погоджується, оскільки вважає, що моральних страждань позивачці завдано не було. Більше того, позивачці було запропоновано іншу педагогічну роботу у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на займаній посаді.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначили, що відповідач позовні вимоги не визнає з підстав, викладених відзиві на позовну заяву.

Окрім того, представник відповідача заявила клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки такі позивачкою пропущені і клопотання про поновлення строків звернення до суду із позовом про скасування оскаржуваних наказів позивач не заявила.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 82 ЦПК України визначає підстави звільнення від доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 5-1 Конституції України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 частини 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини 1 статті 36 КЗпП України.

До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік.

У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 22 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти до 01 липня 2020 року були зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. Підставою для цього є не згода працівника, а імперативна норма пункту 2 частини 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Судом у даній справі встановлено такі обставини.

Листом Золочівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 ім.Маркіяна Шашкевича Золочівської районної ради Львівської області від 30.03.2020 року №36 ОСОБА_1 повідомлено, що на виконання Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 року з нею буде припинено безстроковий трудовий договір та одночасно укладено трудовий договір строком на 1 рік. Доказів ознайомлення ОСОБА_1 з даним листом немає, однак зважаючи на те, що ОСОБА_1 у майбутньому підписала строковий трудовий договір за посадою заступник директора та виконувала відповідні обов`язки, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 були відомі відповідні обставини та таким чином позивачка висловила свою згоду та трансформацію безстрокового трудового договору у строковий.

11 червня 2020 року між Золочівським опорним закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 ім.Маркіяна Шашкевича Золочівської районної ради Львівської області, з однієї сторони, та ОСОБА_1 укладено контракт №36-с (далі Контракт).

Згідно п.1.1. Контракту ОСОБА_1 призначається на посаду заступника директора навчання терміном з 12 червня 2020 року по 31 серпня 2021 року.

Згідно п.6.1. контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених чинним трудовим законодавством (ст.38 КЗпП України) та за умовами самого контракту. Підставами для розірвання контракту є закінчення строку його дії.

Згідно п.6.3. при розірванні контракту з підстав не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за п.8 ст.36 КЗпП України.

Згідно п.6.4. Контракту трудові відносини між Роботодавцем та Працівником можуть продовжуватись на строк від 1 до 3 років (абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту»). Сторони повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін, для чого працівник повинен надати письмову заяву за два місяці до закінчення терміну дії контракту.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Відповідача із заявою про укладення з нею після 31 серпня 2021 року новий контракт (договір) за умовами якого продовжити з нею трудові відносини та залишити її на посаді заступника директора з навчання Золочівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 ім. Маркіяна Шашкевича Золочівської районної ради Львівської області.

31 серпня 2021 року директором Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 ім. Маркіяна Шашкевича Золочівської районної ради Львівської області видано наказ №89к «Про перевід ОСОБА_1 .. Згідно даного наказу ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи переведено на посаду вчителя історії закладу з неповним тижневим навантаженням на час декретної відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 01.09.2021 року. Підстава: заява ОСОБА_1 від 31.08.2021 року. Підпис ОСОБА_1 , який підтверджує факт її ознайомлення з даним наказом, відсутній.

У матеріалах справи міститься копія строкового трудового договору №10 з учителем історії Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, де правником зазначено ОСОБА_1 , однак даний контракт підписаний лише зі сторони роботодавця, підписів ОСОБА_1 контракт не містить.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 22.01.2020 року (справа №607/18964/18) дійшов до такого висновку. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Поряд з цим, після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту».

Наведене свідчить, що укладення строкових договорів після закінчення їх попереднього строку, є правом, а не обов`язком, і беззаперечно педагогам, що досягли пенсійного віку, не гарантується.

Так, чинне законодавство не визначає кількість разів переукладення таких договорів, а саме питання щодо укладення та припинення строкових трудових договорів регламентовано ст. 24 та 36 КЗпП.

В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що рівність трудових прав усіх громадян забезпечується ст. 21 КЗпП України та не допускається дискримінація прав громадян, в тому числі з мотивів віку.

Так, частиною 5 ст. 43 Конституції України громадянам України гарантовано що захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що в даному випадку позивачку ОСОБА_1 звільнено не з підстав досягнення нею пенсійного віку, а з підстав закінчення строкового трудового договору, а тому твердження позивачки щодо дискримінації та незаконного звільнення з підстав досягнення нею пенсійного віку та з мотивів її віку, не відповідають дійсності та є безпідставними.

Сплив строку трудового договору не тягне за собою автоматичного звільнення працівника, тому роботодавець до закінчення цього строку повинен видати наказ про звільнення працівника.

Наказ про звільнення може бути виданий в останній день дії строкового трудового договору або до цього зі зазначенням дати звільнення, що обумовлена строком трудового договору. Підставою для звільнення працівника є п. 2 ст. 36 КЗпП.

Оскільки позивач ОСОБА_1 беззаперечно знала про укладення з нею саме строкового трудового договору і погодилася з його умовами, наказ директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області від 31.08.2021 про її переведення є правомірним та обґрунтованим, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такого наказу незаконним відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивачки, а відтак вимоги про зобов`язання директора Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 імені Маркіяна Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора, також не підлягають задоволенню.

При цьому суд враховує, що позивачку ОСОБА_1 звільнено з роботи з підстав закінчення строкового трудового договору, про що зазначено в оскарженому наказі, а тому суд не бере до уваги характеристики поведінки позивача ОСОБА_1 під час здійснення нею трудових обов`язків.

З огляду на наведене вище, враховуючи позовні вимоги, викладені позивачем у позовній заяві, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 79, 81, 82, 141, 229, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 3, 8, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 21, 23, 24, 36 КЗпП України, суд,

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Золочівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеня №2 ім. М. Шашкевича Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльності щодо нерозгляду заяви про продовження строку дії контракту, скасування наказу про переведення № 89к від 31.08.2021 року, наказу про звільнення № 98к від 31.08.2022 року, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В. М. Сивак