ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2039/19 Номер провадження 22-ц/814/3436/23Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Кузнєцової О. Ю., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Марченко Галини Іванівни, та ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2022 року та на додаткове рішення цього ж суду від 28 лютого 2023 року у складі судді Бугрія В. М

у цивільній справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року представник Державної іпотечної установи звернувся до суду із вказаним позовом, у якому посилаючись на факт прострочення боржників за кредитним договором № 25-С від 13.04.2007, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 03.05.2019 № 3893/15 та 02.01.2020 № 13/15 (а. с. 95-105, т. 1, а. с. 137-150, т. 2) та заяви про збільшення позовних вимог від 13.01.2020 № 244/15 (а. с. 161-178, т. 2), просив про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості станом на 02.01.2020 у сумі 422 938,39 грн, з яких; сума основного боргу - 228 339,89 грн, інфляційні втрати - 76 801,17 грн., пеня - 47 960,21 грн, прострочені відсотки за користування кредитом станом на 02.01.2020 - 69 837,12 грн, а також понесені позивачем судові витрати в розмірі 6 344,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору про відступлення права вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 Державна іпотечна установа є правонаступником ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та набула право вимоги до боржників, у тому числі до відповідачів по справі.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було відправлено повідомлення № 5366/11/3 про відступлення права вимоги.

Проте, умови кредитного договору № 25-С від 13.04.2007 позичальниками не виконуються, погашення заборгованості за кредитом не здійснюється, у зв`язку з чим виникла вказана заборгованість.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3

24 лютого 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Державної іпотечної установи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якій просив суд визнати недійсним Кредитний договір № 25-С від 13.04.2007, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та ОСОБА_1 , із застосуванням двосторонньої реституції шляхом проведення перерахунку заборгованості; визнати недійсним Договір поруки № 25-С від 13.04.2007, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що кредитний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним.

Зокрема вказував, що і в Додатку № l до Кредитного договору і в тексті самого договору відсутня інформація щодо сум відсотків за користування кредитом, які повинні бути сплачені позичальником. Тобто, всупереч вимогам п. «д» частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту, у договорі про надання споживчого кредиту не зазначена загальна вартість кредиту для споживача. Більше того, відсутність інформації щодо сум відсотків, які потрібно сплачувати за користування кредитом, неодноразове наголошення саме на сумі 120,83 доларів США та вказівка в розділі договору «Нарахування, сплата процентів та комісійної винагороди» на те, що сплата процентів відбувається згідно графіка, наведеного в додатку № 1 призвело до того, що оспорюваний кредитний договір, а також договір поруки були укладені під впливом обману зі сторони інших учасників правочину, оскільки, надаючи згоду на поруку, він не бачив суму процентів, які мають бути сплачені за кредитом. Дана інформація відповідачами була від нього свідомо прихована.

В даному випадку, укладаючи спірний кредитний договір, ОСОБА_1 , як позичальник, поручитель і позивач були переконані, що позичальник повинна щомісячно сплачувати на користь банку лише 120,83 доларів США та 292,90 гривень та що дані платежі покривають і тіло кредиту, і проценти за користування кредитом, і комісійну винагороду. Дана ситуація виникла з вини банку, який умисно виклав інформацію про умови кредитування таким чином, щоб переконати Позичальника в нижчій вартості кредиту ніж це є насправді.

Таким чином, позичальник не була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір, а згода на укладення спірних договорів була надана ним під впливом обману з боку відповідача, який полягав у замовчуванні з його боку відомостей про дійсний розмір відсотків за сплату яких укладається договір поруки.

Відповідачі, якщо і діяли під впливом помилки, то в будь-якому разі це порушує його права, оскільки внаслідок обману та помилки з боку відповідачів на нього покладені непосильні обов`язки, які він ніколи не зможе виконати.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та об`єднано в одне провадження із первісним позовом Державної іпотечної установи.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2020 року заяву представника відповідачів Марченко Г. І. про проведення мирного врегулювання спору за участі судді задоволено, постановлено провести процедуру врегулювання спору за участі судді Октябрського районного суду м. Полтави Гольник Л. В. та призначено спільні наради із врегулювання спору.

Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року припинено врегулювання спору за участі судді та відновлено провадження у справі, передано справу на розгляд іншому судді у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

01 липня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Державної іпотечної установи, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсним, в якому просила суд визнати частково недійсним кредитний договір № 25-С від 13.04.2007, укладений між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, та ОСОБА_1 , а саме пункт 4.7 вказаного договору, зобов`язавши Державну іпотечну установу повернути надлишково стягнуту комісію.

В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що підставою зустрічного позову є невідповідність умов кредитного договору № 25-С від 13.04.2007 вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» що є підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки і в додатку № 1 до кредитного договору, і в тексті самого договору відсутня інформація щодо сум відсотків за користування кредитом, які повинні бути сплачені позичальником. Тобто, всупереч вимогам п. «д» частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту, у договорі не зазначена загальна вартість кредиту для споживача. Більше того, відсутність інформації щодо сум відсотків, які потрібно сплачувати за користування кредитом, неодноразове наголошення саме на сумі 120,83 доларів США та вказівка в розділі договору «Нарахування, сплата процентів та комісійної винагороди» на те, що оплата процентів відбувається згідно графіка наведеного в додатку № 1 призвело до того, що оспорюваний кредитний договір, а також договір поруки були укладені під виливом обману зі сторони інших учасників правочину. Оскільки, надаючи згоду на поруку, вона не бачила суму процентів, які мають бути сплачені за кредитом. Дана інформація відповідачами була від неї свідомо прихована.

В даному випадку, укладаючи спірний кредитний договір, ОСОБА_1 , як позичальник, поручитель і позивач були переконані, що позичальник повинна щомісячно оплачувати на користь банку лише 120,83 доларів США та 292,90 гривень та що дані платежі покривають і тіло кредиту, і проценти за користування кредитом, і комісійну винагороду. Дана ситуація виникла з вини банку, який умисно виклав інформацію про умови кредитування таким чином, щоб переконати позичальника в нижчій вартості кредиту, ніж це є насправді. Таким чином, позичальник не була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів. Спірний кредитний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Державної іпотечної установи та зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2022 року позов Державної іпотечної установи задоволено, в задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 25-С від 13 квітня 2007 року, яка складає 422 938,39 грн, з яких сума основного боргу - 228 339,89 грн, інфляційні втрати - 76 801,17 грн, пеня - 47 960,21 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 69 837,12 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи судові витрати в розмірі 4 645,32 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2023 року вирішено позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_3 та викладено резолютивну частину рішення у урахуванням таких вимог.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 25-С від 13 квітня 2007 року, яка складає 422 938,39 грн, з яких сума основного боргу - 228 339,89 грн, інфляційні втрати - 76 801,17 грн, пеня - 47 960,21 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 69 837,12 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи судові витрати в розмірі 4 645,32 грн.

Не погодившись з вказаними рішеннями, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Марченко Г. І. подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на незаконність та протиправність рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовити, а зустрічні позови задовольнити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом не було враховано ту обставину, що кредит ОСОБА_1 фактично не видався, оскільки відповідно до умов договору видача кредиту у спосіб перерахування коштів на рахунок позивача не передбачена.

Вказує, що кредит виданий у доларах США, проценти по кредиту відповідно до умов договору нараховуються у доларах США, а комісія нараховується у гривні. Проте, суд першої інстанції не перевірив розрахунок суми заборгованості, яка надана позивачем у гривні, що призвело до постановлення протиправного рішення.

Зазначає, що кредитним договором передбачене нарахування 9,5% річних на залишок кредиту та додатково 1% пені за кожен день прострочення, тобто умовами договору визначений обсяг відповідальності позичальника. Отже у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, а тому з моменту виникнення прострочки по кредиту позивач нараховує лише 3% річних і не нараховує звичайну процентну ставку по кредиту, проте суд протиправно задовольнив вимогу про стягнення 9,5% річних.

Також вказує, що позивач допустив нарахування пені у розмірі, що перевищує 15% періодичного платежу, як це передбачено статтею 21 Закону України «Про споживче кредитування», а суд першої інстанції протиправно не провів аналіз вказаного розрахунку та не зробив відповідне коригування, тобто суд протиправно стягнув пеню у розмірі, який зазначений у пункті 6.1 кредитного договору.

Крім того, суд стягнув інфляційні витрати по боргу в іноземній валюті, що суперечить вимогам частини другої статті 625 ЦК України.

Вважає, що до вимог позивача по справі має бути застосовано строк позовної давності за наявності у кредитному договорі відповідного застереження.

Наголошує на тому, що порука ОСОБА_2 є припиненою, оскільки з позовом до ОСОБА_2 позивач звернувся через понад 4 роки з моменту виявлення прострочки, що не було враховано судом першої інстанції.

Також вказує, що зустрічні позови стосуються щомісячної комісії за кредитним договором, та мають бути задоволені судом.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду вказує, що судом допущено подвійне стягнення судового збору за відсутності обґрунтування такого стягнення, а також відмовлено у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення щомісячної комісії, хоча за низкою рішень ВП ВС та КЦС стягнення такої комісії визнано неправомірним.

Відповідач ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу на рішення та додаткове рішення суду, в якій, посилаючись на незаконність та протиправність рішень, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Скарга мотивована тим, що він жодного разу не отримував повідомлення про судові засідання у справі, а в подальшому суд не направив йому копію прийнятого у справі рішення, чим порушено його право на доступ до правосуддя та реалізацію його процесуальних прав.

Вказує, що останній платіж по кредиту здійснено на початку 2015 року, в той час як із позовом до нього іпотечна установа звернулася лише у 2020 році, що однозначно тягне за собою застосування строку позовної давності, однак через те, що він фактично не був залучений до розгляду справи, він був позбавлений можливості заявити таке клопотання.

Зазначає, що порука ОСОБА_2 є припиненою, а тому припиненим є і його обов`язок перед Державною іпотечною установою.

Наголошує, що щомісячна комісія банківських установ за обслуговування кредиту неодноразово визнавалася судами несправедливою умовою договору про надання споживчого кредиту, а тому позиція суду першої інстанції в цій частині є неправомірною.

У відзивах на апеляційні скарги представник Державної іпотечної установи просить залишити апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла наступного висновку.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 13.04.2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 25-С, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 29 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 9,5 % процентів річних (а. с. 33-36, т. 1).

Відповідно до пункту 3.2. кредитного договору позичальник зобов`язалась повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 12 квітня 2027 року. Погашення проводити шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця у розмірі 120,83 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості.

Пунктом 4.2. кредитного договору передбачено, що нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок.

Нарахування процентів проводиться один раз на місяць на залишок заборгованості на позичковому рахунку позичальника за період з 1 по останнє число місця по методу «факт»/360 за кожний день користування кредитними ресурсами.

У пунктах 4.3., 4.5. кредитного договору зазначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у строк до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток № 1 до цього договору). У строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти нараховані за попередній календарний місяць. Датою сплати процентів є день зарахування необхідної суми на рахунок.

Пунктом 6.1. кредитного договору встановлено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4., 4.3., 4.4, 4.6., 4.7., 4.8. цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Відповідно до пункту 4.7. кредитного договору позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 292,90 грн за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

13 квітня 2007 між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 25-С, за умовами якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 25-С від 13 квітня 2007 року, у т. ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищення процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків, як солідарний боржник. Договір укладено за письмової згодою ОСОБА_3 на підставі статті 65 СК України (а. с. 46-48, т. 1, а. с. 94-101, т. 2).

На виконання умов пункту 5.1. кредитного договору між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 25-С від 13 квітня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 (іпотекодавець) передала банку (іпотекодержателю) в заставу (іпотеку) нерухоме майно, а саме, 2-х кімнатну квартиру загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 29,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 42-45, т. 1).

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит»» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. за реєстровим № 616, за умовами якого первісний кредитор (банк) відступив, а новий кредитор - позивач по справі набув всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки, тощо), вказаними у додатках до даного договору, у тому числі, згідно додатку № 1 до договору - права вимоги за кредитним договором № 25-С від 13.04.2007 та забезпечувальними договорами іпотеки та поруки (а. с. 18-26, т. 1).

31 жовтня 2016 року згідно реєстру поштових відправлень (рекомендованих листів) ОСОБА_1 було відправлено повідомлення № 5366/11/3 про відступлення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»» права вимоги по кредитному договору № 25-С від 13 квітня 2007 року Державній іпотечній установі (а. с. 30, т. 1).

Згідно розрахунків та довідки Державної іпотечної установи від 13.01.2020 за № 247/32/28 станом на 02.01.2020 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 25-С від 13.04.2007 складає 422 938,39 грн, в тому числі: по сумі основного боргу - 228 339,89 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 69 837,12 грн, інфляційні втрати - 76 801,17 грн, пеня - 47 960,21 грн (а. с. 167-170, т. 2).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову Державної іпотечної установи та відмови у задоволенні зустрічних позовів відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі умови кредитного договору виконують неналежним чином, у результаті чого виникла заборгованість яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно положень частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, що переглядається, встановлено, що таку інформацію було надано споживачу. Підписуючи спірний кредитний договір та договір поруки, відповідачі погодилися з усіма умовами кредитування, у тому числі щодо процентної ставки за кредитом та порядком нарахування і сплати процентів. Доводи відповідачів, що вони не були поінформовані про необхідність сплати процентів понад визначені додатком № 1 до кредитного договору суми щомісячних платежів, є безпідставними та відхиляються апеляційним судом, оскільки у додатку № 1 до кредитного договору № 25-С від 13.04.2007 установлено графік щомісячного погашення тіла кредиту на суму 29 000 доларів США без процентів - по 120,83 долара США та щомісячної комісії у розмірі 292,90 грн за весь період кредитування, починаючи з 01.05.2007 по 01.04.2027. Зміст спірного договору, зокрема, пункти 3.2., 4.1., 4.2., 4.3., та додаток № 1 до цього договору визначають чіткий обов`язок позичальника з погашення як тіла кредиту, так і процентів за користування кредитом, які є складовою частиною кредитного договору (статті 1054, 1048 ЦК України). При цьому щомісячний платіж у розмірі 120,83 долара США спрямований на погашення саме тіла кредиту, без процентів, про що наголошено у додатку № 1 до кредитного договору, який є чітким, зрозумілим та подвійному тлумаченню не підлягає, тож доводи відповідачів, що вони були введені в оману банком, що визначені графіком щомісячні платежі покривають і тіло кредиту, і проценти за користування кредитом, і комісійну винагороду є безпідставними. Доказів того, що відповідачі не мали реальної можливості ознайомитись з умовами кредитування перед укладенням спірних договорів, що істотно вплинуло на їх волевиявлення, матеріали справи не містять і суду таких обставин не доведено. Сторони договору тривалий час виконували його умови і заперечень щодо порядку надання кредиту та обов`язків позичальника з його повернення не заявляли.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачів, що кредит фактично не видався спростовується фактом укладення ОСОБА_1 того ж дня - 13.04.2007 договору купівлі-продажу, на підставі якого вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , на придбання якої і надавався кредит (пункт 2.3. кредитного договору).

Станом на час укладення кредитного договору постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 р. за № 583/7904, крім процентних доходів і витрат банку у результаті операційної діяльності було передбачено комісійні доходи і витрати, у тому числі комісії за наданими (отриманими) послугами, що є невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, до яких відносяться, зокрема, комісії за ініціювання кредиту, що пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що не обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, що включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантії, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо.

Оскільки можливість включення такої комісії у фінансовий інструмент було передбачено нормативно-правовим актом Національного банку України, яким відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» регулюються відносини банку з клієнтом, та банком провадилися зазначені дії, а саме було проведено оцінку фінансового стану позичальника, його застави, підготовлено документи, банком правомірно було утримано комісію з позичальника за ініціювання кредиту (комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів), що за своєю правовою природою є складовою наданого кредиту.

Незгода позичальника з умовами та особливостями кредитування, за відсутності зауважень щодо змісту та умов кредитного договору під час його укладення, не є підставою для визнання такого договору та його умов недійсним.

Таким чином, підстав для застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору по справі не встановлено, зустрічними позивачами таких не доведено, як не доведено і введення їх в оману під час укладення договорів споживчого кредиту та забезпечувального зобов`язання у виді поруки, оскільки перед їх підписанням вони мали можливість ознайомитися з текстом та умовами договорів та власноручно їх підписали, а тому висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки є вірними і доводами апеляційних скарг такі висновки суду не спростовуються.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особи за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Новий боржник у зобов`язанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (стаття 522 ЦК України).

Згідно статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заперечуючи проти вимог кредитора щодо повернення боргу з урахуванням інфляційних втрат, представник відповідачів посилалась на те, що зобов`язання позичальника за кредитним договором виражено у доларах США та не підлягає індексації відповідно до Закону.

Проте, як вбачається зі змісту договору про відступлення права вимоги № 17/4-В від 11.02.2015, за яким позивач набув прав кредитора за спірними договорами, до нового кредитора перейшло право вимагати повернення залишку основних зобов`язань боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 25-С від 13.04.2007 станом на 17.09.2015 у валюті зобов`язання - 10 463,46 доларів США та у гривнях - 228 339,89 грн, що відповідає офіційному курсу НБУ - 21,8226 грн за 1 долар США.

Заявивши вимогу про стягнення з відповідачів заборгованості за спірним кредитним договором у гривнях, позивач, як новий кредитор, визначився з валютою грошового зобов`язання боржників, отже, таке зобов`язання може піддаватися знеціненню під впливом інфляційних процесів та кредитор вправі заявляти про захист своїх майнових прав і інтересів шляхом отримання компенсації від боржника, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (п. 6.27., 6.28. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16).

Як встановлено по справі, згідно з пунктом 3.2. кредитного договору позичальник зобов`язався повністю повернути кредит та сплатити проценти за договором до 12.04.2027.

Пред`явивши позов у цій справі, кредитор скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредитних коштів солідарними боржниками, заявивши одночасно вимогу про стягнення процентів за кредитом згідно статей 1054, 1048 ЦК України та інфляційних витрат за частиною другою статті 625 ЦК України, що є взаємовиключними вимогами.

У спірних правовідносинах права кредитора захищені умовами укладеного кредитного договору № 25-С від 13.04.2007, згідно якого позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитним ресурсом за процентною ставкою 9,5% річних, як плати за надану позику (кредит). За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі дострокового повернення позики (кредиту) кредитор має право на проценти відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Позбавлення кредитора права на одержання процентів за договором відповідно до частини першої статті 1048, статті 1054 ЦК України протягом строку дії договору не відповідає загальним засадам цивільного законодавства України щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Отже, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України є зайвою та передчасною, тому рішення суду першої інстанції у частині стягнення таких витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та відповідного зменшення суми загальної заборгованості за кредитом.

За таких обставин апеляційній скарги підлягають частковому задоволенню лише у частині неправильного застосування судом норм статті 625 ЦК України, в іншій частині доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження апелянтів про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки сторонами договору визначено строк виконання позичальником свого обов`язку повернути кредит та сплатити проценти до 12.04.2027, тому кредитор вправі вимагати дострокового виконання такого обов`язку у будь-який час протягом визначеного строку виконання, лише зі спливом якого відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності.

Статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на кожну сторону, яка повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У порушення вказаних процесуальних норм відповідачами не доведено, що вимоги кредитора про повернення кредиту у сумі 228 339,89 грн, що відповідає 10 463,46 доларів США на момент набуття ним права вимоги за спірними договорами, пред`явлені позивачем за межами строку позовної давності та строку, протягом якого кредитор вправі пред`явити вимогу до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України), з огляду на розмір щомісячного платежу для погашення 29 000 доларів США кредиту до 01.04.2027 - 120,83 долара США, колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні таких вимог Державної іпотечної установи.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на порушення судом норм процесуального справа в частині неповідомлення його про дату, час і місце судового засідання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами направлення судових повісток за вказаною ним поштовою адресою, які не були вручені через його відсутність за адресою місцезнаходження, що відповідно до положень пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним врученням судової повістки учаснику справи, отже вказані доводи апелянта є безпідставними та не свідчать про порушення судом норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Таким чином, оскаржувані рішення суду першої інстанції скасовуються апеляційним судом лише у частині стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат з відповідним зменшенням загальної суми заборгованості за кредитом, в іншій частині залишаються апеляційним судом без змін.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, змінюючи рішення або ухвалюючи нове, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Марченко Галини Іванівни, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2022 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи інфляційних втрат в сумі 76 801,17 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог, відповідно зменшити суму загальної заборгованості за кредитним договором № 25-С від 13.04.2007 з 422 938,39 грн до 346 137,22 грн.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державної іпотечної установи по 1 548,44 грн судового збору.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 28 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. Ю. Кузнєцова

О. І. Обідіна