справа 760/2227/21
провадження 2/760/104/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Козленко Г.О.

за участю секретаря - Дубаніній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та поділу майна між співвласниками,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна, в якому просила:

-визнати недійсним в частині покупця 2 - ОСОБА_3 договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 00, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Тетяною Анатоліївною 11.05.2016 року за зареєстрованим № 1099, визнати покупцем 2 за вказаним договором купівлі-продажу ОСОБА_1 ;

-визнати недійсним в частині покупця 2 - ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :72:317:0015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Тетяною Анатоліївною 11.05.2016 року за зареєстрованим № 1103, визнати покупцем 2 за вказаним договором купівлі-продажу ОСОБА_1 ;

-визнати недійсним в частині сторони 1 - ОСОБА_3 договір про поділ спільного майна між співвласниками, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Тетяною Анатоліївною 31.10.2017 року за зареєстрованим № 3567, визнати стороною 1 за вказаним договором про поділ спільного майна між співвласниками - ОСОБА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :72:317:0015, у частині спільної сумісної власності на земельну ділянку та на квартиру АДРЕСА_2 , за зареєстрованим номером об`єкту нерухомого майна 000.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, 11.05.2016 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено 2 договори купівлі-продажу: договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :72:317:0015, розташованої по АДРЕСА_1 ; договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, частки покупців земельної ділянки та садового будинку були розподілені наступним чином: позивачу було оформлено 35/100 садового будинку та 35/100 земельної ділянки; на ОСОБА_3 було оформлено 35/100 садового будинку та 35/100 земельної ділянки; на ОСОБА_4 було оформлено 30/100 садового будинку та 30/100 земельної ділянки.

31.10.2017 року позивач, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою здійснення оформлення трьох окремих об`єктів нерухомого майна - окремих квартир у будинку по АДРЕСА_1 уклали договір про поділ спільного майна між співвласниками за зареєстрованим № 3567.

Разом з тим, позивач вказує, що сторони, підписуючи договори від 11.05.2016 року фактично приховали той факт, що не відповідач ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_1 придбала та розрахувалася за нерухоме майно з продавцем та є покупцем об`єктів нерухомого майна у частині, яка оформлена на відповідача ОСОБА_3 .

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що договори від 11.05.2016 року є удаваними в частині покупця ОСОБА_3 , без створення правових наслідків для нього, як фізичної особи, в майбутньому, позивач просить визнати договори від 11.05.2016 року недійсними в частині покупця ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 217, 235 ЦК України.

Крім того, оскільки ОСОБА_3 не був покупцем та не є власником земельної ділянки та садового будинку у частині 35/100, є удаваним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, тобто недійсним в частині сторони 1, договір про поділ спільного майна між співвласниками майна від 31.10.2017 року, на підставі якого було зареєстровано право власності ОСОБА_3 на окрему 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3 та земельну ділянку.

Також, позивач вважає, що для належного відновлення його права необхідним є скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на відповідне нерухоме майно, як наслідок вирішення попередніх вимог та відновлення права дійсного власника з можливістю реєстрації прав за позивачем та усунення перешкод у вигляді наявної реєстрації прав в реєстрі за ОСОБА_3 .

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.03.2021 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :72:317:0015 у частині, яка належить ОСОБА_3 , та квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 169,3 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за реєстраційним номером нерухомого майна 000. Заборонено ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії, в тому числі вчиняти угоди та здійснювати реєстрацію переходу прав на вищевказане майно, укладати угоди, за якими таке майно буде надано в якості забезпечення або іпотеки, реєструвати обтяження на майно або вчиняти дії, за якими права на майно можуть бути передані іншім третім особам.

16.11.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

29.03.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_3 щодо позовних вимог, в яких він просив відмовити у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту прав.

Ухвалою суду від 05.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, у задоволенні позову просив відмовити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11.05.2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої сторони (покупці) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передав, а покупці в наступних частинах прийняли у власність земельну ділянку площею 0,1200 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :72:317:0015: ОСОБА_1 - 35/100 частин; ОСОБА_3 - 35/100 частин, ОСОБА_4 - 30/100 частин.

Згідно з п. 4 вказаного договору продаж земельної ділянки вчинено за 452 400,00 грн., які покупці сплатили повністю продавцю до підписання цього договору. Своїми підписами під цим договором сторони стверджують факт повного розрахунку за вищевказану земельну ділянку та відсутність один до одного будь-яких претензій майнового та фінансового характеру.

11.05.2016 року між ОСОБА_2 з однієї сторони (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другої сторони (покупці) було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за умовами якого продавець передав, а покупці в наступних частинах прийняли у власність садовий будинок АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 - 35/100 частин, що дорівнює 169,3 кв.м.; ОСОБА_3 - 35/100 частин, що дорівнює 169,3 кв.м., ОСОБА_4 - 30/100 частин, що дорівнює 149,7 кв.м.

У відповідності до п. 3 цього договору за погодженням сторін продаж будинку вчинено за 486830,00 грн., які продавець отримав від покупців в день підписання цього договору. Зазначена ціна встановлена за згодою сторін цього договору, є остаточною та не підлягає будь-яким змінам. Своїми підписами під цим договором сторони стверджують факт повного розрахунку за вищевказане майно та відсутність один до одного будь-яких претензій майнового та фінансового характеру.

31.10.2017 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір про поділ спільного майна між співвласниками, відповідно до умов якого сторони розподілили майно, яке є об`єктом спільної часткової власності, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 , що належить сторонам на підставі Договору купівлі-продажу садового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 11.05.2016 року за реєстровим номером 1099. Садовий будинок літер. «А-2» загальною площею 488,3 кв.м., основна площа 337,8 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1200 га, кадастровий номер земельної ділянки :72:317:0015, з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення; вид використання - для ведення садівництва, яка належить сторонам на підставі спільної часткової власності, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. 11.05.2016 року за реєстровим номером 1103.

Згідно з п. 1.6 цього договору, у зв`язку з укладенням цього договору припиняється право спільної часткової власності на майно, що є предметом цього договору, та у власність ОСОБА_1 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_5 ; у власність ОСОБА_4 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_6 ; у власність ОСОБА_3 переходить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_7 .

31.10.2017 року було зареєстровано право власності на окремі об`єкти нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилався на те, що сторони, підписуючи договори від 11.05.2016 року, фактично приховали той факт, що не відповідач ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_1 придбала та розрахувалася за нерухоме майно з продавцем та є покупцем об`єктів нерухомого майна у частині, яка оформлена на відповідача ОСОБА_3 .

При цьому, на підтвердження того, що договори від 11.05.2016 року є удаваними в частині покупця ОСОБА_3 , без створення правових наслідків для нього, як фізичної особи, в майбутньому, позивачем було надано наступні докази в їх сукупності:

-розписку ОСОБА_2 від 28.01.2013 року про отримання нею від ОСОБА_1 суми завдатку у розмірі 13800 доларів США за майбутній продаж земельної ділянки з кадастровим номером :72:317:0015 по АДРЕСА_1 ;

-договір купівлі-продажу № 0510/13 від 05.10.2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , за умовами якого ФОП ОСОБА_7 зобов`язався на земельній ділянці по АДРЕСА_1 зібрати та передати замовнику ОСОБА_5 каркасно-панельний будинок згідно з додатками 1 та 2 до договору. Вартість робіт з виготовлення готового панельно-каркасного будинку та робіт за цим договором склала 660 671,0 грн., що на момент підписання договору становило еквівалент 81075,00 доларів США;

-акт приймання-передачі від 15.05.2014 року до договору купівлі-продажу № 0510/13 від 05.10.2013 року;

-довіреності від 22.05.2015 та від 24.12.2015 року, видані ОСОБА_2 на ОСОБА_5 ;

-розписку ОСОБА_2 від 11.05.2016 року про отримання нею від ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 36 200 доларів США, що на момент оплати складало еквівалент 39 000 доларів США, у якості розрахунку за земельну ділянку та будинок за договором купівлі-продажу, укладеним 05.11.2016 року.

Так, згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.ст.6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Відповідно до положень ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Разом з тим, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст.235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При цьому, змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Отже, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 742/1913/15-ц, від 21.08.2019 року у справі № 303/292/17, від 30.03.2020 року у справі № 524/3188/17.

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Крім того, у п.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16 зазначено, що: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

З урахуванням викладеного, посилання позивача на те, що оспорювані договори від 11.05.2016 року у частині покупця ОСОБА_3 є удаваними, оскільки придбані за кошти та для потреб позивача, без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Натомість, удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину.

Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2022 року по справі № 346/2238/15-ц.

У свою чергу, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Звертаючись із позовом до суду, позивач має право пред`явити так вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

При цьому, як зауважила Велика Палата Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, враховуючи те, що положеннями ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги як про визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки в частині покупця ОСОБА_3 в переведення його прав на позивача, так і похідні від них позовні вимоги про визнання недійсним в частині договору про поділ спільного майна та скасування реєстрації задоволенню не підлягають.

Також, оскільки у відповідності до вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності встановленого порушення права особи, чого у даному випадку не встановлено, підстав для вирішення питання щодо дотримання позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом, не має.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скульська Тетяна Анатоліївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та поділу майна між співвласниками - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - Г.О. Козленко