Справа № 638/1514/23
Провадження № 2/638/2296/23
27 листопада 2023 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого Аркатової К.В.,
за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни, до ОСОБА_2 , про визначення ідеальних часток в квартирі,
Адвокат Авілова О.М. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток у квартирі АДРЕСА_1 , що перебуває у спільній сумісній власності сторін.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 17 жовтня 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 приватизували квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло. За даним свідоцтвом всі учасники приватизації є співвласниками без визначення ідеальних часток. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), після смерті відкрилася спадщина у вигляді частки у спільному сумісному майні квартирі АДРЕСА_1 , проте оформленню спадщини перешкоджає відсутність визначення ідеальних часток в квартирі між співвласниками.
Так, ОСОБА_2 (відповідач) є співвласником, проте проживає на території Російської Федерації та не бажає приймати спадщину, крім того, уповноважив позивача на представництво його інтересів з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом свого права.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 лютого 2023 вказана справа надійшла в провадження судді Аркатової К.В.
Ухвалою суду від 26 квітня 2023 по справі призначене підготовче засідання, сторонам роз`яснено, що розгляд відбуватиметься в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
12 червня 2023 року представник позивача за допомогою засобів електронного зв`язку на електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач до суду не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом, передбаченим статтею 187 ЦПК України, не скористався, відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких заяв по суті спору, заперечень суду не надав.
Європейський суд з прав людини, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами України відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, неодноразово зазначав на пріоритетності та важливості поваги до принципу розумності строків розгляду справи судом.
Суд окремо акцентує увагу, що відповідно до положень чинного ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.
Враховуючи викладене вище, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в матеріалах справи доказами.
Питання про заочний розгляд справи вирішено ухвалою суду від 27 листопада 2023 року.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.
Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 17 жовтня 2007 року, зареєстрованого в реєстровій книзі за № 1563, виданого Комісією по приватизації житла ХДАВП, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48,7 кв. м. належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), після смерті відкрилася спадщина у вигляді частки у спільному сумісному майні квартирі АДРЕСА_1 , проте оформленню спадщини перешкоджає відсутність визначення ідеальних часток в квартирі між співвласниками.
ОСОБА_2 (відповідач) є співвласником, проте проживає на території Російської Федерації та не бажає приймати спадщину, крім того, уповноважив позивача на представництво його інтересів з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд вбачає, що зазначена квартира, належна сторонам у справі, визначається як спільна сумісна власність, тобто, спільна власність трьох осіб без визначення часток кожного з них.
Порядок користування приміщеннями квартири співвласниками не встановлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частинами 1, 2 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
За ч.ч. 2, 3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації
За змістом ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Тобто, відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.
При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності.
Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд визначити її частку та частку кожного інших співвласників у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі, щоб в подальшому мати можливість розпоряджатися своєю часткою.
З огляду на зазначене вище, з урахуванням чинного законодавства, враховуючи те, що співвласниками спірної квартири є позивач та відповідач на підставі свідоцтва про право власності на житло, зважаючи на те, що сторони за взаємною згодою, володіють зазначеною квартирою на праві спільної часткової власності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що частка кожного із співвласників, в тому числі і позивача, у праві власності на вказану спірну квартиру складає по 1/3, що в сумі становить 3/3 квартири, тобто, одну цілу квартиру.
Разом з цим, відповідач правом, встановленим ст. 278 ЦПК України, не скористався, відзиву на позов та заяву про зміну предмету позову та доказів на спростування доводів позивача не надав.
Доказів, які б спростовували висновки суду та встановлені судом обставини, суду не надано та в матеріалах справи не міститься.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, з огляду на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак, їх задоволення.
Керуючись ст.ст. 77-81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 355 ЦПК України, суд -
Позов представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни, до ОСОБА_2 , про визначення ідеальних часток в квартирі задовольнити.
Визначити, що розміри ідеальних часток співвласників квартири, загальною площею 48,7 кв. м., за номером АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рівними та складають по 1/3 (одній третій) частки за кожним із них.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 48,7 кв. м., за номером АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 48,7 кв. м., за номером АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 28 серпня 1998 року ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, право власності на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 (одну третю) частки квартири загальною площею 48,7 кв. м., за номером АДРЕСА_1 .
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст заочного рішення складено та проголошено 27 листопада 2023 року.

Головуючий