ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9055/23 Справа № 199/54/23 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Демченко Е.Л., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2023 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи - Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтований тим, що 06.03.2020 було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером :01:709:0126. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, місцем розташування цієї земельної ділянки є АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,15. Підставою для державної реєстрації земельної ділянки є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена ТОВ «Український земельно-правовий центр» ( ОСОБА_3 ). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що на даний час власником цієї земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2020 № 512, укладеного із ОСОБА_2 . Державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. 20.03.2020 (номер запису про право власності 36035220, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 51722584 від 20.03.2020). Право власності ж на земельну ділянку за кадастровим номером :01:709:0126 у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровського району від 24.02.1995 №112; державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М. 13.03.2020 (номер запису про право власності 36007215, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 51692867 від 19.03.2020. На переконання позивача, державна реєстрація права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:709:0126 є такою, що здійснена всупереч вимогам чинного законодавства. Постановою Верховної Ради України «Про зміну меж міста Дніпропетровська Дніпропетровської області» від 11.07.2001 №2641-ІІІ було затверджено межі м. Дніпра загальною площею 40507,7 га. Відповідно до матеріалів технічної документації по землевпорядних та топографо-геодезичних роботах з встановлення межі міста Дніпропетровська в натурі (на місцевості) територія, на якій розташована земельна ділянка за кадастровим номером :01:709:0126 знаходиться в межах м. Дніпра та територіально розташована в Амур-Нижньодніпровському районі міста. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. В кадастровому номері «зберігається» інформація щодо розташування земельної ділянки, цільового призначення, меж та інших важливих даних. Унікальний цифровий код присвоюється земельній ділянці під час реєстрації в Державному земельному кадастрі та не повторюється на всій території України. Кадастровий номер складається з 19 цифр, розділених двокрапкою та має наступне тлумачення: перші 10 визначають межі адміністративно-територіального устрою України (населений пункт); наступні 2 номер кадастрової зони відносно адміністративної області; наступні 3 номер кадастрового кварталу відносно кадастрової зони; останні 4 інформують про місцезнаходження земельної ділянки відносно кадастрового кварталу. Як вбачається з кадастрового номеру земельної ділянки - її місцем фактичного розташування є місто Дніпро. Вищевказане підтверджується, на переконання позивача, також листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03.02.2022 №18-4-0.222-798/2-22, в якому зазначено, що відповідно до внесеної до Державного земельного кадастру межі індексної кадастрової карти України, земельна ділянка з кадастровим номером :01:709:0126, згідно з координатами меж земельної ділянки, розташована в межах кадастрового кварталу :01:709 м. Дніпра. Таким чином, земельна ділянка розташовані на території Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпра. Архівний відділ Дніпровської районної державної адміністрації листом від 29.10.2021 №834/07/03-21 повідомив, що відповідно до описів справ постійного зберігання Кіровської селищної ради народних депутатів за період 1987-1997 роки в наявності є протокол №2 засідання виконкому від 15.02.1995, а не 24.02.1995 та рішення до нього. Всього в опис внесено 7 протоколів засідань виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів за 1995 рік. Тобто, є підстави вважати, що рішення, яке слугувало підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , є підробленим. 09.12.2019 державним реєстратором виконавчого комітету Могілівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Кравцем Р.А. було проведено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок загальна площа 69,89 кв.м., житлова площа 52,0 кв.м.), розташований за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 50151757 від 11.12.2019, номер запису про право власності: 34581318, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у ОСОБА_2 є технічний паспорт від 11.01.2019, видавник ОСОБА_4 , довідка від 14.08.2019 №247, видана Обухівською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області. Листом від 08.11.2021 №1288 Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області повідомила, що довідка від 13.08.2019 №247 (яка також слугувала підставою виникнення права власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 ), ані ОСОБА_2 , ані будь-якій іншій особі не видавалась. Враховуючи викладене, вбачається, що право власності на житловий будинок у ОСОБА_2 виникло всупереч чинного законодавства. Крім цього, за інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 000 було закрито саме у день коли було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на якій він розташований у зв`язку із його знищенням (у акті від 19.03.2020 зазначено, що житловий будинок зруйнований), а право власності на нього у ОСОБА_2 припинено. Тобто, державну реєстрацію земельної ділянки проведено 06.03.2020 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яку розроблено на замовлення власника житлового будинку, 13.03.2020 зареєстровано право власності на цю земельну ділянку за власником житлового будинку, а 19.03.2020 фіксується, що цей будинок зруйнований і вже 20.03.2020 земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_1 . Також, площа цієї земельної ділянки складає 0,1500 га. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Враховуючи викладене, позивач вважає, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:709:0126 вибула з власності Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради поза волею власника, а отже наявні підстави для повернення вказаного майна шляхом його витребування. Підсумовуючи наведене, позивач просив суд, витребувати від ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку за кадастровим номером :01:709:0126 площею 0,15 га реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214, покласти судові витрати на відповідача (а.с.1-15).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи - Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено у повному обсязі.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку за кадастровим номером :01:709:0126 площею 0,15 га реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збоку, в розмірі 6 499 (шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 06 коп. (а.с.172-175).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.184-189).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:709:0126 площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2020, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим номером №512.

Зазначений договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання була власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:709:0126, яка належала їй на праві приватної власності, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51692867 від 19.03.2020 10:21:57, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мамонова Г.М., запис про право власності;36007215.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,1500 га має кадастровий номер :01:709:0126 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням №112 від 24.10.1995 про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування виконкому Кіровської селищної ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області ОСОБА_2 безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 1500 м2 по догляду за будинком по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 13.08.2019 №247, остання видана Обухівською селищною радою Дніпровського району Дніпропетровської області гр. ОСОБА_2 в тому, що приватному домоволодінню рішенням сесії Обухівської (колишня Кіровської) селищної ради за №113 від 25.03.1994 присвоєна адреса - АДРЕСА_1 .

Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області у відповіді від 08.11.2021 №1288 повідомила про те, що довідка №247 від 13.08.2019 не видавалась.

10.11.2021 за вих. №4/10-923 Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради повідомив про те, що територіальна належність земельної ділянки з кадастровим номером :01:709:0126, знаходиться в межах м. Дніпра.

Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 03.02.2022 за вих. №18-4-0.222-798/2-22 повідомило Департамент правового забезпечення Дніпровської міської ради, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:709:0126 розташована в межах кадастрового кварталу :01:709 м. Дніпра.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки Дніпровська міська територіальна громада в особі Дніпровської міської ради не вчиняла дій щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :01:709:0126 у спосіб, передбачений законом, шляхом прийняття відповідного рішення, відчуження майна відбулось без вираження волі Дніпровської міської територіальної громади, тому спірна земельна ділянка повинна бути витребувана з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2776цс16 зроблено висновок, що «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Судом першої інстанції враховано, що необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку держави, як власника земельної ділянки, свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі

№ 183/1617/16).

Так, судом першої інстанції установлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що державна реєстрація права приватної власності за ОСОБА_2 , на земельну ділянку з кадастровим номером :01:709:0126 проведена на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування.

З огляду на вказане вище, враховуючи, що судом першої інстанції встановлено, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку була вчинена на підставі неіснуючого рішення органу місцевого самоврядування, тобто, що ця ділянка вибула з володіння власника не з його волі, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України про витребування майна у ОСОБА_1 як у добросовісного набувача.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц про те, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, а також те, що відповідачка несе " надмірний тягар" у зв`язку із витребуванням спірного майна із її володіння, колегія суддів зазначає таке.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Надано належну оцінку добросовісності відповідачки ОСОБА_1 та додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції також враховує інтереси держави, як власника спірної земельної ділянки, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, який позбувся володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Отже за обставин цієї справи, вимоги позивача про витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння є обґрунтованими.

Підстав вважати, що витребування земельної ділянки є «надмірним тягарем» для ОСОБА_1 немає.

Крім того, ОСОБА_1 , із власності якої витребовується земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, представивши вимогу до проміжного набувача ОСОБА_2 , у якого вона придбала земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2022 року у справі № 591/6566/20-ц (провадження № 61-19528св21), від 25 липня 2022 року у справі № 278/607/17 (провадження № 61-2068св21), у зв`язку із чим колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка, яка добросовісно та оплатно набула спірну земельну ділягку, несе "надмірний тягар" у зв`язку із витребуванням спірного майна із її володіння, адже на придбання землі витрачено значні кошти та судом не вирішено питання про відновлення її прав.

Доводи апеляційної скарги щодо непідсудності справи Амур-Нижньодніпровському районному суду м. Дніпропетровська, колегія суддів відхиляє, оскільки як встановлено судом першої інстанції листом від 03.02.2022 № 18-4-0.222-798/2-22 Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило, що відповідно до внесеної до Державного земельного кадастру межі індексної кадастрової карти України, земельна ділянка з кадастровим номером :01:709:0126, згідно з координатами меж земельної ділянки, розташована в межах кадастрового кварталу :01:709 м. Дніпра. Таким чином, спірне нерухоме майно та земельна ділянка розташовані на території Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпра.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: