Справа № 758/4324/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

учасники справи

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

розглянувши за правилами загального позовного провадження в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач), яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач) у якому просить суд:

- встановити факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 зі ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 (вимога-1);

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку цієї квартири (вимога-2);

- встановити факт батьківства ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Києва, громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - АДРЕСА_1 , щодо дитини ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Первомайську Луганської області, матір`ю якої є ОСОБА_1 (вимога-3);

- Подільському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 17 про народження ОСОБА_4 , складеного 10 січня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, а саме у графі «Відомості про батька» виключити « ОСОБА_7 » та зазначити « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Києва, громадянин України», вказати по батькові дитини « ОСОБА_8 » замість « ОСОБА_9 » (витмога-4);

- визнати за неповнолітньою ОСОБА_4- після внесення змін до актового запису), ІНФОРМАЦІЯ_4 , право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - АДРЕСА_1 (вимога-5).

В обґрунтування позову покликається на те, що з січня 2010 року позивач проживала разом із ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_1 , як одна сім`я без реєстрації шлюбу. У березні 2011 року дізналася про вагітність. Була прийнята на облік у КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва. Спочатку факт фактичних шлюбних відносин та вагітність приховували від родичів, оскільки ОСОБА_6 був чоловіком рідної тітки позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та через велику різницю у віці між позивачем та ОСОБА_6 у зв`язку із наведеними обставинами, позивач будучи на сьомому місяці вагітності поїхала до батьків у м. Первомайськ Луганської області, де ІНФОРМАЦІЯ_6 народила дочку ОСОБА_10 . Відомості про батька дитини були записані у відповідності до ст. 135 СК України (за вказівкою матері), хоч фактично ОСОБА_6 визнав факт батьківська дитини, обіцяв допомагати у вихованні та утриманні дитини. Згодом ОСОБА_6 приїхав у м. Первомайськ, де вони проживали однією сім`єю до 2014 року, тобто до ведення активних бойових дій на території їхнього проживання. У грудні 2014 року переїхали проживати до міста Києва та до серпня 2014 року проживали за адресою - АДРЕСА_3 . Разом із ними проживали двоє синів ОСОБА_11 , один із яких помер у 2015 році, а інший після одруження виявив намір проживати окремо із своєю сім`єю від батька. 24 липня 2017 року за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 придбали квартиру за адресою - АДРЕСА_1 , у якій зробили косметичний ремонт та проживали у ній як одна сім`я, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, виховували спільну дочку ОСОБА_10 . З вересня 2017 року позивач із донькою були зареєстровані у спірній квартирі як внутрішньо переміщені особи, що давало пільги щодо сплати за житлово-комунальні послуги. З серпня 2015 року по 09 серпня 2019 року позивач працювала помічником вихователя у дитячих навчальних закладах. 10 квітня 2018 року ОСОБА_6 через погане самопочуття звернувся до медичного закладу, де йому було поставлено діагноз - онкологічне захворювання. В подальшому, на неодноразові прохання позивача пройти лікування, ОСОБА_6 відмовився. Згодом позивач також працевлаштувалась та обіймала посаду продавця-консультанта. Дочка навчалась у загальноосвітній школі з якої її додому забирав та доглядав ОСОБА_6 , допоки позивач перебувала на роботі. 12 лютого 2020 року ОСОБА_6 склав заповіт, у якому усе своє майно заповів ОСОБА_1 . Надалі, ОСОБА_6 все частіше ставало погано по стану здоров`я, на неодноразові прохання звернутися до лікарів він відмовлявся, а фізичний біль почав притуплювати вживання алкогольних напоїв, що негативно впливало на його поведінку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер та відкрилась спадщина на його майно, зокрема квартиру по АДРЕСА_1 . Позивав звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, однак дізналась що існує інший заповіт, де ОСОБА_6 заповів усе своє майно синові ОСОБА_5 . Вважає, що така квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, адже придбана за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за спільні кошти подружжя в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Всі ці наведені обставини підтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи та показаннями свідків, яких необхідно допитати у судовому засіданні. У відповідності до ст. ст. 63, 65, 70, 74, 130, 134 СК України та згідно з ст. ст. 1216, 1241 ЦЦК України просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду відзиви, які містять заперечення на позови, які у подальшому були об`єднанні в одне провадження ухвалою суду. Наводить аргументи про те, що ОСОБА_6 знав позивачку ще коли їй було три роки, оскільки його дружина була рідною тіткою позивача (матір позивачки та померла дружина ОСОБА_6 були рідними сестрами). У подружжя ОСОБА_12 народилось двоє синів та сім`я проживала за адресою - АДРЕСА_3 . У жовтні 2009 року ОСОБА_13 , дружина ОСОБА_6 , померла. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , яка була успадкована чоловіком та синами померлої. Після смерті ОСОБА_13 рідна сестра померлої ОСОБА_14 проживали разом із померлим ОСОБА_6 та його синами протягом десяти місяців у місті Києві та допомагала їм по господарству. Надалі, ОСОБА_14 попросила ОСОБА_6 щоб її дочка ОСОБА_1 (позивач) приїхала проживати до нього із м. Первомайськ Луганської області з метою знайти хорошу оплачувану роботу, якої не було у м.Первомайськ Луганської області, на що ОСОБА_6 погодився. З серпня 2010 року позивач почала проживати разом із сім`єю ОСОБА_12 у АДРЕСА_4 , а тому факт проживання позивача із померлим ОСОБА_6 з січня 2010 року як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу не відповідає дійсності, що також можуть підтвердити свідки сторони відповідача. Відносини між померлим та позивачем були виключно родинні як дядька та племінниці, адже інші відносини відповідач разом із братом помітили б, адже проживали разом із ними в одній квартирі. У серпні 2011 року позивач поїхала до м. Первомайська, де народила дитину. Батьком дитини є ОСОБА_15 , про що відомо відповідачу зі слів померлого ОСОБА_6 . Лише у березні 2013 року після народження дитини ОСОБА_6 поїхав в гості до ОСОБА_14 та повернувся до м. Києва у грудні 2014 році, у зв`язку із окупацією частини Луганської області та наявність небезпечних умов для проживання там. Разом із ним приїхала ОСОБА_1 із дочкою ОСОБА_10 та почали разом проживати із сім`єю ОСОБА_12 . Померли ОСОБА_6 ніколи не визнавав дитину ОСОБА_4 своєю дочкою та не жив із позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2015 році помер рідний брат відповідача. Після смерті матері та брата, відповідачу та померлому ОСОБА_6 по 1/2 частині належала квартира по АДРЕСА_4 , яка 21 липня 2017 року була продана двома співвласниками, а кошти поділені між ними. 27 липня 2017 року ОСОБА_6 придбав квартиру по АДРЕСА_5 за кошти отримані від продажу квартири по АДРЕСА_4 , а відтак квартира по АДРЕСА_5 придбана за власні кошти померлого ОСОБА_6 , а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю колишнього подружжя, про що стверджує позивач. До новопридбаної квартири переїхали померлий, відповідач та позивач із своєю дочкою. У них всіх був спільний бюджет, права та обов`язки щодо користування речами, продуктами харчування, сплати за житлово-комунальні послуги тощо. За весь час спільного проживання, жодного разу ОСОБА_6 ніколи не стверджував що ОСОБА_1 є його цивільною дружиною, та що її дочка ОСОБА_10 є його дочкою. З грудня 2018 року разом із померлим та ОСОБА_1 почала проживати сестра ОСОБА_16 із двома неповнолітніми дітьми. За рік до смерті, батько розповів відповідачу, що у позивача з`явився чоловік на ім`я ОСОБА_17 з яким ОСОБА_18 проводила багато часу, приходила додому пізно, а дитину залишала ОСОБА_6 та її сестрі ОСОБА_19 . Також стверджував, що ОСОБА_18 та ОСОБА_19 чинили на нього психологічний тиск, щоб ОСОБА_6 склав заповіт на ОСОБА_18 , що в подальшому було зроблено. Однак, оскільки померлий не мав наміру залишити своє майно позивачу, надалі видав заповіт 05.05.2020 та заповів усе своє майно відповідачу. Організацією поховання ОСОБА_6 займався відповідач. Отже, всі ці наведені обставини свідчать про відсутність підстав для замовлення позову, а тому просить у такому відмовити повністю.

Позивачем подано до суду відповіді на відзиви, які містять наступні пояснення. Зазначає про те, що фактичні шлюбні відносини померлий ОСОБА_6 та позивач приховували від родичів через різницю у віці та наявністю родинних відносин між ними по лінії померлої дружини ОСОБА_6 . Будь-яких доказів на спростування цього факту відповідачем не подано, а викладені обставини у відзиві не підтверджено доказами. Жодних відносин між позивачем та чоловіком на ім`я ОСОБА_17 не було. Жодні дії психологічного характеру на ОСОБА_6 із сторони позивача та її сестри не вчинялись. Для поховання ОСОБА_6 позивачем було передано відповідачу кошти у розмірі 6000,00 грн, а тому вона як цивільна дружина брала участь у поховання ОСОБА_6 . Дочка померлого ОСОБА_10 має право на обов`язкову часту у майні, яку визначать нотаріус у межах спадкової справи відкритої за заповітом на ім`я відповідача, з урахуванням кількості спадкоємців. Всі інші обставини наведені у відзивах на позови, не підтверджені доказами. Просить позов задовольнити.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, які є аналогічними викладеним у поданих до суду заявах по суті.

04 травня 2023 року ухвалою суду об`єднано цивільну справу № 758/4324/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині та цивільну справу № 758/13229/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири - в одне провадження та присвоєно цивільній справі єдиний унікальний номер №758/4324/21.

Такій ухвалі передували процесуальні рішення суду у кожній справі, які розглядались судом як окремі цивільні справи до постановлення ухвали суду від 04.05.2023.

Щодо справи № 758/13229/20:

05 березня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали.

07 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл та головуючим суддею визначено Якимець О. І.

17 травня 2021 року ухвалю суду у справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

17 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

01 лютого 2022 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення суду у справі № 758/4324/21.

04 травня 2023 року ухвалою суду відновлено провадження у справі.

04 травня 2023 року ухвалою суду постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження для вирішення питання про об`єднання справ в одне провадження.

Щодо справи № 7584324/21:

12 квітня 2021 року ухвалою суду справу передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області, яка постановою Київського апеляційного суду від 29.07.2021 скасована, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

23 серпня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали.

11 жовтня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

01 лютого 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено КЗКОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи», а провадження у справі зупинено.

24 червня 2022 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

09 вересня 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, а провадження у справі зупинено.

04 листопада 2022 року поновлено провадження у справі.

10 листопада 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи, а провадження у справі зупинено.

27 лютого 2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

07 березня 2023 року ухвалою суду відмовлено у клопотанні представника позивача про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи та ексгумації трупа.

Також на адресу суду від представника позивача надходило повторне клопотання про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи та ексгумації трупа, однак згідно поданої представником позивача заяви від 12.04.2023 (вх.№19363/23) просить таке клопотання не розглядати, у зв`язку з відкликанням такого клопотання, та відсутністю методики встановлення батьківства по лінії батька до дитини жіночої статі без надання ДНК ймовірного батька.

04 травня 2023 року в об`єднаній справі, які присвоєно єдиний унікальний номер №758/4324/21, постановлено ухвалу суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засідання сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у заявах по суті та просить у такому відмовити повністю.

У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому з урахуванням думок присутніх учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Після його смерті відкрилась спадщини на спадкове майно.

Чотирнадцятою Київської державною нотаріальною конторою 04 червня 2020 року заведено спадкову справу № 263/2020 після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_1 щодо прийняття спадщина за заповітом від 12.02.2020, номер спадкової справи у реєстрі 65918656.

Окрім цього, Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_6 за заявою ОСОБА_5 щодо прийняття спадщина за заповітом від 05.05.2020, номер спадкової справи у реєстрі № 57815551.

Отже, у зв`язку із цим між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Щодо позовної вимоги-1, суд прийшов до наступного.

Позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, спільного проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_1 зі ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 .

Відтак до спільних правовідносин необхідно застосовувати положення діючого Сімейного кодексу України.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (Постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18).

Згідно зі ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України судом можуть бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, у разі наявності спору про право, такий факт установлюється у порядку позовного провадження. Відтак, позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права у порядку позовного провадження, адже між сторонами виник спір щодо спадкового майна.

Звертаючись з даною позовною вимогою до суду позивач наводить аргументи про те, що спільно проживали із померлим ОСОБА_6 в одній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки щодо майно, сплати житлово-комунальних послуг тощо.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_12 , які проживали по адресі АДРЕСА_4 . Позивач приїхала до ОСОБА_6 одразу після смерті його дружини. З кінця 2009 року до початку 2014 року ОСОБА_6 не проживав у квартирі АДРЕСА_6 . З початку 2014 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_10 почали проживати у місті Києві у цій квартирі разом. ОСОБА_6 казав їй, що позивач є його дружиною, а до ОСОБА_10 ставився як до доньки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_6 ствердно сказав, що ОСОБА_22 та ОСОБА_10 є його дружиною та дочкою відповідно. Позивач пізно приходила додому, оскільки працювала у дитячому садочку. Бачила, коли дочка ОСОБА_23 пішла у перший клас у школу в м. Києві. ОСОБА_24 водив ОСОБА_10 у школу та забирав її зі школи.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_25 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_24 завжди казав, що ОСОБА_22 є його дружиною, а ОСОБА_10 їх дочкою. ОСОБА_6 часто водив дочку в садочок та до школи.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_26 пояснила, що була сусідкою ОСОБА_6 за адресою - АДРЕСА_5 . ОСОБА_6 проживав із ОСОБА_27 як чоловік та дружина. Ревнував свою дружину ОСОБА_18 . Забирав дочку ОСОБА_10 із садочку.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_28 пояснив, що знає сім`ю ОСОБА_12 близько 25 років. Є хрещеним батьком сина відповідача ОСОБА_5 . Позивач почала проживати із ОСОБА_6 приблизно з кінця 2009 року, одразу коли померла мати відповідача. Він приходив в гості до ОСОБА_55 один раз на тиждень. Квартиру по АДРЕСА_4 відповідач і померлий ОСОБА_6 продали з метою, щоб роз`їхатись та купити кожен собі окреме житло для проживання їх сімей, оскільки у квартирі на ОСОБА_29 проживали ОСОБА_6 з позивачем та її донькою ОСОБА_10 , а також відповідач із своєю дружиною та дитиною.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_30 пояснив, що був однокласником сина ОСОБА_6 - ОСОБА_31 , а тому часто бував у квартирі по АДРЕСА_4 , де проживала сім`я ОСОБА_12 . Пам`ятає, що з 2010 року позивач почала проживати у квартирі ОСОБА_12 по АДРЕСА_4 . Квартира мала три житлові кімнати, в одні жили ОСОБА_6 із ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_10 , в другій кімнаті жив син ОСОБА_32 із нареченою, у третій житловій кімнаті жив син ОСОБА_33 . ОСОБА_24 повідомив, що ОСОБА_18 його дружина, але у шлюбі вони не перебувають. Коли вагітна позивачка поїхала до своїх батьків у м. Первомайськ Луганської області, ОСОБА_6 також поїхав через деякий час туди. Однак у 2013 вони повернулися, позивач вже була із новонародженою дитиною ОСОБА_10 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_34 (дружина відповідача) пояснила, що літом 2010 року ОСОБА_18 приїхала до міста Києва, щоб знайти роботу. У 2011 році ОСОБА_18 поїхала у м. Первомайськ Луганської області, де у грудні народила дочку. ОСОБА_18 проживала у АДРЕСА_4 у кімнаті разом з ОСОБА_6 .. У 2013 році ОСОБА_6 виїхав до м. Первомайськ Луганської області та у 2014 році повернувся до м. Києва разом із ОСОБА_18 та дитиною. Між позивачем та нею частко виникали конфлікти у зв`язку із чим, позивачка вигнала її з квартири по АДРЕСА_4 . У 2017 році квартиру по АДРЕСА_4 відповідач та ОСОБА_6 продали, щоб роз`їхатися. ОСОБА_6 купив квартиру по АДРЕСА_5 , де деякий час проживав також майбутній чоловік свідка - відповідач, оскільки у їхній квартирі тривав ремонт. Під час проживання по АДРЕСА_4 вона жодного разу не чула, що померлий ОСОБА_6 називав дитину ОСОБА_10 своєю дочкою. Однак, померлий міг і свідка називати дочкою. Зі слів чоловіка свідку відомо, що ОСОБА_10 не дочка ОСОБА_6 .

Допитаний у судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 (відповідач), як свідок, пояснив суду що у 2010 році приїхала позивачка та проживала в одній кімнаті із його батьком - ОСОБА_6 у квартирі по АДРЕСА_4 , потім через деякий час вона поїхала. У 2013 році батько поїхав до родичів в Луганську область та повернувся у 2014 році разом із ОСОБА_27 та її дочкою. Разом із померлим батьком вони продали квартиру по АДРЕСА_4 . На отримані кошти за частку батько придбав квартиру по АДРЕСА_5 . Відповідач більше півтора року проживав у квартирі по АДРЕСА_5 разом із батьком та ОСОБА_27 та її дочкою. Йому відомо, що по батькові дитини « ОСОБА_9 », а тому, на його думку, така не може бути дитиною померлого ОСОБА_6 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_35 , пояснила, що є матір`ю ОСОБА_36 , дружини відповідача. Познайомились з ОСОБА_6 на весіллі їхніх дітей. ОСОБА_24 повідомив, що прийняв до себе племінницю померлої дружини ОСОБА_10 з Луганської області. Однак такий жодного разу не згадував про позивача як про цивільну дружину. ОСОБА_24 та його син продали квартиру по АДРЕСА_4 з метою придбати окремо один від одного житло. Відповідач проживав у квартирі по АДРЕСА_5 разом із ОСОБА_8 , оскільки будувалась квартира у місті Ірпені.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_37 пояснив, що є батьком ОСОБА_36 , дружини відповідача. Познайомились на весіллі дітей. ОСОБА_24 забирав ОСОБА_38 із дитиною з пологового будинку, де також були присутні батьки ОСОБА_39 . Дочка ОСОБА_40 скаржилася, що ОСОБА_22 постійно влаштовувала сварки, а також між ними виникали бійки. Позивачка проживала в одній кімнаті із ОСОБА_8 . Коли ми ( ОСОБА_35 та ОСОБА_37 ) відвідували дочку ОСОБА_38 у місті Києві, то проживали у кімнаті померлого сина ОСОБА_31 . Позивачка була постійно на роботі. Коли позивачка захворіла, то ОСОБА_24 догляд за нею.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_41 пояснила, що ОСОБА_6 разом із ОСОБА_18 жили у батьків останньої, коли її привезли із роддому, аж до 2014 року. Жили як сім`я в одній кімнаті, а в іншій жили батьки позивачки. ОСОБА_10 називав своєю дочкою, а чому у дитини по батькові інше свідку не відомо.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_42 пояснила, що є вчителькою дитини ОСОБА_10 . Знає сім`ю з 2019 року. Спочатку подумала, що ОСОБА_6 є дідусем дитини, однак ОСОБА_43 сказав, що є її батьком. Кожного дня зранку приводив дитину до школи і забирав після уроків. ОСОБА_10 сором`язлива дитини, розповідає про батька, коли це стосується теми уроку чи в бесіді між дітьми. Дитина ніколи не залишалась на групі продовженого дня, оскільки ОСОБА_43 постійно її забирав після закінчення уроків. В телефонному режимі спілкувалась із матір`ю, а у школі із батьком дитини. ОСОБА_43 та дитина ОСОБА_10 були дуже схожі між собою. Дитина завжди говорила, що її буде забирати тато зі школи.

Відповідно до довідкою від 04 вересня 2017 року № 3345 та № 7135 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - АДРЕСА_7 , а.с. 20, 21/.

Окрім цього, судом досліджено ряд поданих позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності ОСОБА_6 та дитини ОСОБА_10 у певних місцях: на відпочинку, біля навчального закладу, прогулянках.

Мешканцями будинку по АДРЕСА_5 , а саме: ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_26 , були складено акти, у якому останні засвідчують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства як подружжя, спільне виховання дитини / том 1, а.с. 16,17/, однак такі акти суд не бере до уваги, оскільки зазначенні у актах обставини повинні доводитись належними, одержаними у встановленому порядку, засобами доказування. Також позивачем подано до матеріалів справи посадочні документи ДП «ГІОЦ Укрзалізниці» на ім`я ОСОБА_49 та ОСОБА_50 , які підтверджують приїзд цих осіб до м. Києва 24 грудня 2014 року /том 1, а.с. 19/. Попри те такі документи суд не бере до уваги, адже жодним чином не підтверджує факту їх спільного проживання як чоловіка та дружини бер реєстрації шлюбу.

Судом також з`ясовано, що 12 лютого 2020 року ОСОБА_6 складно заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє рухоме і нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 /том 1, а.с. 22/. В подальшому заповіт був скасований внаслідок складання нового заповіту від 05.05.2020.

Відповідно до характеристики спеціалізованої школи № 193 із поглибленим вивченням української мови і літератури Подільського району м. Києва від 20.11.2020 № 01-42/304 ОСОБА_4 навчається у школі з першого класу. Під час навчання у першому класі 2019-2020 начальний рік - тато, ОСОБА_6 , приводив і забирав ОСОБА_10 зі школи. Займався її навчанням та вихованням. Цікавився її успіхами. На даний момент дитиною займається мама, так як тато помер. /том 1, а.с. 36/.

Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окрема так і в сукупності між собою, суд установив, що позивач із померлим ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено показаннями свідків, які між собою узгоджується, встановленням даних про те, що такі особи проживали не лише разом в одній квартирі, але й в одній кімнаті, навіть, і після смерті сина ОСОБА_6 ОСОБА_31 , який займав окрему кімнату та така була вільною довгий період часу; ОСОБА_6 не приховував та всім говорив, що ОСОБА_22 є його дружиною, хоч шлюб між ними не було зареєстровано; ОСОБА_6 та позивачка мали розподілені обов`язки щодо дитини ОСОБА_10 , тобто ОСОБА_6 брав участь у вихованні, догляді за дитиною, відводив та забирав зі школи, що підтверджено дослідженими у суді різними видами доказів, які у сукупності між собою узгоджуються; тривалий час проживання таких осіб у м. Первомайськ Луганської області; фактичне проживання таких осіб не лише у квартирі по АДРЕСА_4 , але й у квартирі по АДРЕСА_5 ; факт складення ОСОБА_6 заповіту, хоч такий у подальшому був скасований новим заповітом - всі ці встановлені дані на переконання суду свідчать про те, що ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 , проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, адже мали спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю», а тому таку позовну вимогу необхідно задовольнити.

Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Суд, задовольнивши вимогу-1, прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, хоч не перебували у шлюбі між собою.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Повертаючись до матеріалів справ суд зазначає, що відповідач спростовує презумпцію спільності сумісної власності майна, яке належало ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зокрема тим, що квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти ОСОБА_6 .

Згідно з матеріалами справи, 21 липня 2017 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 передали у власність ОСОБА_51 квартиру АДРЕСА_6 . Ціна продажу нерухомого майна - 997902,99 грн. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2017, який зареєстровано у реєстрі за № 1218 /том 1, а.с. 112-115/.

Відповідач у відзиві на позов наводить аргументи про те, що отримані кошти від продажу цієї квартири були розподілені між її колишніми власниками ( ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ) у не рівних частках, а саме: ОСОБА_6 у розмірі 591242,12 грн, а ОСОБА_5 у сумі 400000,00 грн, хоч жодних доказів, які б підтверджували наведені обставини суду не надано.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, відповідач наводить аргументи, що саме отримані кошти від продажу майна, яке належало ОСОБА_6 та отримане у порядку спадкування, не є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Однак, такі доводи відповідача суд оцінює критично, адже предметом спільної сумісної власності є не майно, яке належало ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності, частина якого була успадкована після смерті дружини та сина, а тому на отримані від продажу такого майна грошові кошти не поширюється дія положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, а тому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ч. 2 ст. 60 СК України.

24 липня 2017 року ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за ціною 543012,00 грн /том 1, а.с. 116-117/.

Аналізуючи надані докази, щодо доведеності факту купівлі квартири по АДРЕСА_5 за особисті кошти ОСОБА_6 , що підтверджено договором купівлі-продажу від 21.07.2017 та яким відповідач підтверджує факт придбання у подальшому ОСОБА_6 спірного майна, суд оцінює критично, адже не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що саме кошти отримані від продажу частини нерухомого майна були тими коштами, які витрачені на придбання спірного нерухомого майна.

Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира по АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти.

Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що квартиру АДРЕСА_2 необхідно визнати об`єктом визнати об`єктом спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а позовну вимогу-2 задовольнити.

Щодо позовної вимоги-3 про встановлення факту батьківства, суд прийшов до наступного.

Суд установив, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 /том 1, а.с. 15/.

Позивач наводить аргументи про те, що проживаючи разом з ОСОБА_6 вона завагітніла. Дитина ОСОБА_52 є рідною дочкою померлого ОСОБА_6 , хоч у свідоцтві по батькові записано інше ім`я батька; ОСОБА_6 називав її своєю дочкою, як у садочку, школі так і серед родичів, знайомих, сусідів; піклувався про дитину, виховував її, доглядав та мав всі права і обов`язки, якими наділені батьки відносно своїх дітей.

З метою встановлення кровного споріднення між померлим батьком та дочкою, було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка неодноразово доручалась різним експертним установам. Зразки для експертизи необхідно було відібрати від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Однак така судова експертиза не було проведена через відсутність відповідних методик щодо вирішення питання біологічної спорідненості по батьку між братом та сестрою, без наявності ДНК ймовірного батька, про що було повідомлено суду експертною установою /том 2, а.с. 223/.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Позивач стверджує, що відомості про батька ОСОБА_4 внесено у відповідності до ст. 135 СК України (зі слів матері), а тому просить встановити цей факт у відповідності до ст. 130 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Згідно з ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини за вказівкою матері, батьківство якого встановлюється, чого судом не встановленого через не подання позивачем відповідних належних та достатніх доказів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року №336/1357/16-ц.

Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не доведено, що запис про батька дитини ОСОБА_4 вчинено за вказівкою матері саме за правилами статті 135 СК України. Отже, відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька дитини за вказівкою матері виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого ОСОБА_6 , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України.

Разом із тим, аналіз норми статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Під час допиту свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які були сусідами ОСОБА_6 по АДРЕСА_5 , а також свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_41 , такі надали покази суду, що ОСОБА_53 називав дитину ОСОБА_10 своєю дочкою, піклувався про неї, відводив та забирав із садочку, а згодом зі школи, гуляв, відпочивав з нею; свідки ОСОБА_5 стверджував, що його батько ніколи не говорив, що ОСОБА_10 є його дочкою, та сестрою свідка; ОСОБА_34 , дружина свідка ОСОБА_5 , яка проживала разом із сім`єю ОСОБА_12 по АДРЕСА_8 ніколи не чула, що ОСОБА_53 називав дитину ОСОБА_10 своєю дочкою, а також зазначила, що він (померлий) також називав і її (свідка) «дочкою».

Окрім цього, позивачем подано до суду ряд копії фотографії на яких знаходяться ОСОБА_6 із дитиною ОСОБА_10 , яку тримає на руках, обидвох стоять біля навчального закладу, із іншими дітьми.

Відповідно до обмінної картки пологового будинку, пологового відділення лікарні від 26.12.2011, містить відомості про породіллю ОСОБА_1 та новонароджену дитини, їх стан здоров`я, групу крові матері О(І), групу крові дитини В (ІІІ) /том 2, а.с. 14/.

Відповідно до характеристики спеціалізованої школи № 193 із поглибленим вивченням української мови і літератури Подільського району м. Києва від 20.11.2020 № 01-42/304 ОСОБА_4 навчається у школі з першого класу. Під час навчання у першому класі 2019-2020 начальний рік - тато, ОСОБА_6 , приводив і забирав ОСОБА_10 зі школи. Займався її навчанням та вихованням. Цікавився її успіхами. На даний момент дитиною займається мама, так як тато помер. /том 1, а.с. 36/.

Аналізуючи надані докази на підтвердження батьківства суд прийшов до переконання про те, що покази свідків та копії фотографій, відомості із обмінної картки та характеристики дитини із школи, не є достатніми доказами для вставлення відповідного факту, хоч як установлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2010 року, однак установлений факт не може бути безумовним фактом підтвердження батьківства померлого ОСОБА_6 щодо дитини ОСОБА_4 .

Суд вважає за необхідне відмітити, що не встановлено жодних даних про те, що ОСОБА_6 за життя вчиняв будь-які дії щодо визнання батьківства щодо дитини ОСОБА_4 та внесення відповідних змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства у відповідності до норм ст.ст. 126, 128, 134 СК України.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів щодо запису батька дитини у відповідності до ст. 135 СК України, належних та достатніх доказів, які б у сукупності підтверджували факт батьківства ОСОБА_6 щодо дитини ОСОБА_4 , а тому суд прийшов до висновку про те, що у позовній вимозі-3 необхідно відмовити за недоведеністю.

Щодо позовної вимоги-4 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Згідно з Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Отже, оскільки позовна вимога-4 залежить у цій справі від встановлення факту батьківства на підставі рішення суду у якій судом відмовлено, а відтак відсутні підстави для внесення змін до актового запису про народження дитини щодо батька дитини, а саме у графі «Відомості про батька» виключити « ОСОБА_7 » та зазначити « ОСОБА_6 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Києва, громадянин України», вказати по батькові дитини « ОСОБА_8 » замість « ОСОБА_9 », а тому у цій позовній вимозі необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги-5, суд прийшов до наступного.

Позивач просить визначати за неповнолітньою ОСОБА_4 право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 , адже така є його дочкою.

Суд установив, 05 травня 2020 року ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе своє майно рухоме і нерухоме заповів сину ОСОБА_54 /том 1, а.с. 118/

На підставі заяви ОСОБА_5 заведено спадкову справу після смерті батька ОСОБА_6 , якій присвоєно спадковому реєстрі № 57815551.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, аналізуючи норми права щодо обов`язковості частки у спадковому майні у разі наявності заповіту, визначальним є, зокрема визначення походження дитини від батьків.

У даній справі, оскільки чоловік і дружина (мати дитини) не перебували у шлюбі, а проживали однією сім`єю без реєстрації такого, а відтак важливим є встановлення факту батьківства на підставі рішення суду, оскільки помер чоловік, з яким мати дитини проживала, у відповідності до ст. 130 СК України.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для застосування положень ст.1241 ЦК України до цих спірних правовідносин, у зв`язку із наявністю заповіту, який складений спадкодавцем ОСОБА_6 , адже судом не встановлено факту батьківства ОСОБА_6 щодо дитини ОСОБА_4 , а тому у такій вимозі необхідно відмовити.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті суд не приймає до уваги, адже викликані існуванням між ними неприязних відносин та не стосуються предмету доказування.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 5420,40 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири - задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - АДРЕСА_1 .

Визнати об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5420,40 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання - АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок № 14, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місцезнаходження - місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок № 118, .

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Суддя О. І. Якимець