Справа № 357/2970/23
Провадження № 2/357/1311/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим приміщенням квартири, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним позовом, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,80 кв.м., житловою площею 39,50 кв.м. - по 1/4 частки кожному. У зв`язку із тим, що ОСОБА_5 ігнорує її права на спірне житло, у них виникають постійні конфлікти. Вважає, що кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яке відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Проте, спірна квартира не може бути поділена в натурі, а конфліктні відносини між співвласниками перешкоджають домовитися про порядок користування майном. А тому, встановлення порядку користування квартирою необхідно їй для того, щоб уникнути постійних суперечок та конфліктів. Враховуючи, що в добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила в судовому порядку встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 11,70 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 9,70 кв.м. разом із балконом площею 1,10 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 18,10 кв.м., разом із балконом площею 0,70 кв.м.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, вказала, що позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі.

У відповідності до ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відоповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками, по 1/4 кожний, квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 24 вересня 1998 року, посвідченим Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква, та витягами з Державного реєстрц речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.11.2018 року №146664110, №146665005 та №146663425 /а.с. 12-15/.

Згідно наданого технічного паспорту /а.с.10-11/, квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 65,80 кв.м. та складається з 3-х кімнат, жилою площею 39,50 кв.м., в тому числі перша кімната 18,10 кв.м., друга 9,70 кв.м., третя 11,70 кв.м., кухні площею 9,60 кв.м., ванної кімнати 3,20 кв.м., вбиральні 1,20 кв.м., коридор площею 12,3 кв.м., балкон площею 0,70 кв.м., 1,10 кв.м.

Як вбачається із позовної заяви, у позивачки та відповідача ОСОБА_2 виникають конфлікти з приводу користування квартирою.

Вказана квартира є неподільною, тому виділ частки в натурі неможливий.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивачка, як співвласник квартири, вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, відповідачі не надали заперечень щодо запропонованого варіанту користування квартирою, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 11,70 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 9,70 кв.м. разом із балконом площею 1,10 кв.м.; виділити у користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 18,10 кв.м., разом із балконом площею 0,70 кв.м.; залишити у загальному користуванні: кухню площею 9,60 кв.м., ванну кімнату площею 3,20 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., коридор площею 12,30 кв.м.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Позивачка просила суд залишити судові витрати за нею, тому суд вважає за можливим віднести понесені судові витрати у сумі 1 073,60 грн., які документально підтверджуються наявною в матеріалах справи квитанцією за рахунок позивача.

Керуючись ст. 8, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 369, 372, 373 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76 81, 141, 200, 206, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про встановлення порядку користування житловим приміщенням квартири, задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 65,80 кв.м. наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 11,70 кв.м.;

виділити у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 9,70 кв.м. разом із балконом площею 1,10 кв.м.;

виділити у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ізольовану кімнату площею 18,10 кв.м., разом із балконом площею 0,70 кв.м.;

залишити у загальному користуванні: кухню площею 9,60 кв.м., ванну кімнату площею 3,20 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., коридор площею 12,30 кв.м.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Б. І. Кошель