Номер провадження: 22-ц/813/1030/23
Справа № 947/879/20
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Яковлева Ольга Миколаївна про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Яковлева Ольга Миколаївна, у якому просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 02 березня 2017 року №442 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлевою Ольгою Олександрівною.

В обгрунтування позову, позивачка посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 . Після того як, 08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, їй стало відомо про те, що існує заповіт померлої, складений 03 березня 2017 року на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлевою О.М. Позивач вказує, що відповідний заповіт був посвідчений з істотним порушенням процедури його посвідчення, а тому вона вимушена звернутись до суду даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Яковлева Ольга Миколаївна про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Яковлева Ольга Миколаївна про визнання заповіту №442 від 02 березня 2017 року недійсним.

У відзивах на апеляційну скаргу, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального окргу Яковлева Ольга Миколаївна та представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , посилаючись на її необгрунтованість, просять суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року без змін.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 16.05.2023 року та проведене в режимі відеоконференції з`явилися ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 .

Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Від ОСОБА_1 вчергове на адресу апеляційного суду 21.04.2023р. та 24.04.2023р. надійшли заяви, у яких апелянт просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із повномасштабною збройною агресією росії проти України, перебуванням її представника адвоката Погібко О.О., у складі Збройних сил України, а також її перебуванням у якості вимушенної переселенки у Данії, при цьому, жодних належних доказів зазначеному останньою до суду апеляційної інстанції не надано.

Проте вищевказані заяви про відкладення розгляду справи не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 6 лютого 2023 року №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Наразі в Україні продовжується агресія РФ і тривають воєнні дії, а відтак відкладення розгляду справи на період дії воєнного стану, буде суперечить завданням цивільного судочинства.

При цьому суд враховує, що відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Крім того, за загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості) та ін., має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності представників сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Між тим, колегія суддів наголошує на тому, що Одеський апеляційний судпрацює в режимі воєнного стану, розглядає справи за розкладом та обробляє поштову кореспонденцію кожного дня.

При цьому слід зазначити, що розгляд неодноразово відкладався, в тому числі у зв`язку з задоволенням заяв апелянта про відкладення розгляду справи для надання їй можливості приймати особисту участь або через представника в судовому засіданні.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачка ОСОБА_1 також має іншого представника адвоката Лукинюка В.В., який безпосередньо подав апеляційну скаргу та представляє її інтереси на підставі ордеру Серія ОД №599973 від 01.04.2021 року.

Згідно з ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки, а відтак, позивачка мала можливість забезпечити участь в судовому засіданні, свого представника ОСОБА_2 .

Данних про те, що позивачка розірвала договір про надання правової допомоги із адвокатом Лукинюком В.В., матеріали справи не містять.

Крім того, позивачка та її представник мали право приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, про що могли заявити клопотання відповідно до статті 212 ЦПК України, однак даним правом не скористалися та до відеозвязку не приєдналися.

Таким чином, приймаючи до уваги розумний строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, неодноразове відкладення розгляду справи, в тому числі і за заявою ОСОБА_1 , та враховуючи, що само по собі введення в країні воєнного стану без конкретизації причин неможливості розгляду справи, не є безумовною перешкодою для відкладення судового засідання, наявність у апелянта двох представників, керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її предсавників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 02 березня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було посвідчено за №442 заповіт ОСОБА_4 .

Відповідно до змісту заповіту, ОСОБА_4 заповіла належну їй 1/3 частку у праві власності на квартиру під АДРЕСА_1 , а також все те, що буде їй належати на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося відповідачу. Заповіт був складений у присутності двох свідків та підписаний іншою особою у зв`язку із похилим віком та хворобою рук заповідача.

21 жовтня 2018 року заповідач померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

08 лютого 2019 року позивач звернулася до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини.

05 березня 2019 року відповідач звернулася до Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що посвідчення оспорюваного заповіту не відповідало вільному волевиявленню заповідача та на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК, позивачем надано не було, а додані позивачем до позовної заяви докази не спростовують вищезазначені висновки суду. При цьому судом зазначено, що враховуючи зміст позовних вимог позивача, відповідно до п.3 ч.4 ст.265 ЦПК суд не надає оцінки аргументам позивача щодо порушення порядку посвідчення правочину, оскільки відповідні обставини не входять до предмету доказування у справі про визнання недійсним заповіту.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути, серед іншого, визнання правочину недійсним.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК, під змістом позовних вимог необхідно розуміти спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Таким чином, суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем вимог щодо визнання недійсним оспорюваного заповіту.

Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, недійсним заповіт може бути визнаний за позовом заінтересованої особи виключно у випадку, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 стверджувала про те, що заповіт її матері ОСОБА_4 від 02.03.2017 року посвідчено з істотним порушенням процедури посвідчення, оскільки із заповіту вбачається, що заповідачка, з невідомих підстав, нібито доручила підписати заповіт іншій особі ОСОБА_8 , однак при цьому як зазначає позивачка, ОСОБА_4 на час складання спірного заповіту фізичних вад та хвороб, зокрема хвороб рук не мала.

Як вбачається з матеріалів справи, під час слухання справи, у суді були допитані свідки: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтвердили наявність волевиявлення заповідача на передачу належної 1/3 частки у праві власності на квартиру під АДРЕСА_1 , на користь відповідача.

Третя особа - приватний нотаріус Яковлева О.М. у судовому засіданні, також надала пояснення, відповідно до змісту яких, розпорядження заповідача на передачу належної їй частки квартири на користь відповідача було вільним та відповідало внутрішній волі заповідача, під час посвідчення оспорюваного заповіту третьою особою було перевірено дієздатність ОСОБА_4 , заповіт посвідчено при свідках відповідно до статі 1253 ЦК та підписаний іншою особою відповідно до статей 207, 1247 ЦК, будь-яких підстав для відмови у посвідченні правочину встановлено не було.

При цьому, як вірно встановлено судом, будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що посвідчення оспорюваного заповіту не відповідало вільному волевиявленню заповідача та на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК, позивачкою ОСОБА_11 надано до суду не було, у звязку із чим позовна вимога позивача про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 02.03.2017 року №442 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.Ю., задоволенню не підлягає.

Також вірним є висновок суду про те, що підстави позову, викладені у позовній заяві в частині порушення порядку посвідчення заповіту не відносяться до предмету спору у даній справі, оскільки у разі наявності відповідних порушень такий заповіт є недійсним в силу закону (є нікчемним). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону». До подібних висновків про те, що нікчемний заповіт не підлягає визнанню недійсним, дійшов Верховний суд України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16, Верховний Суд у постановах: від 19 червня 2019 року у справі № 398/3558/16-ц (провадження № 61-19671св18), від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц (провадження № 61-21521св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 323/3359/17 (провадження № 61-15028св19).

Відповідно до пункту 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи зміст позовних вимог позивача, суд обгрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У доводах апеляційної скарги представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції необгрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів на підтвердження того, що посвідчення оспорюваного заповіту відповідало вільному волевиявленню заповідача та її внутрішній волі, оскільки розпорядження заповідачки на передачу належної їй частки квартири на користь відповідачки не було вільним та не відповідало її внутршній волі, оскільки на момент посвідчення спірного заповіту заповідачка була письменною, на вади рук не страждала, а отже передбачених законом підстав для підписання заповіту замість неї іншою особою не було, а також всі учасники, присутні під час посвідчення заповіту зазначали, що їх запрощувала ОСОБА_3 , а складання та посвідчння спірного заповіту відбувалось у іншій кімнаті ніж та у якій перебувала заповідачка, а тому ніхто не питав та не перевіряв під час складання спірного заповіту дійсної волі та бажання ОСОБА_4 розпорядитись своїм майном.

Проте на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

За вимогами ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 ЦПК України.

Зокрема відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Аналогічне положення містить ч.3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат».

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Зокрема, згідно зі ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, колегія суддів приходить висновку про те, що законом передбачено можливість підписання заповіту не самим спадкодавцем, а за його дорученням іншою особою, також посвідчення заповіту може відбуватися при свідках, як результат відповідного бажання заповідача або ж обов`язкова умова визначена законом.

У справі, яка переглядається встановлено, що оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом у присутності заповідача, однак у зв`язку із хворобою рук останньої та не можливістю самостійно його підписати, такий заповіт було підписано іншою особою.

Такі висноки колегія суддів робить виходячи зі змісту оспорюванного заповіту, з якого вбачається, що нотаріусом на виконання вимог ст. 207 ЦПК України, ст. 45 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженного Наказом №296/5 МЮУ від 22.02.2012 року було зазначено про наявність хвороби рук, що стало підставою для підписання заповіту іншою особою.

Вищевказані обставини також були підтверджені нотаріусом Яковлєвою О.М. в суді першої інстанії у судовому засіданні 09.02.2021 року, у якому остання пояснила, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нею було перевірено дієздатність ОСОБА_4 , встановлено волевиявлення заповідача, заповіт посвідчено при свідках відповідно до статі 1253 ЦК та підписаний іншою особою відповідно до статей 207, 1247 ЦК, будь-яких підстав для відмови у посвідченні правочину встановлено не було (а.с. 165-167).

Вищевказані обставини також були зазначені та підтримані приватним нотаріусом Яковлєвою О.М. і у своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на оскаржуване рішення, у якому нотаріус детально зазначила про події того дня та пояснила, що нею першочергово при складаннві спірного заповіту було з`ясовано у ОСОБА_4 її дійсні наміри щодо складення заповіту та щодо можливості прочитати та підписати його самостійно. У зв`язку з похилим віком та хворобою рук заповідача (коли заповідач тримала в руках документи було добре помітно тремтіння рук, на що заповідач особисто їй зауважила, що розбірливо підписати текст заповіту не зможе) ОСОБА_4 не змогла самостійно підписати заповіт, про що нотаріусом вказано у тексті заповіту. Нотаріус також зауважила, що норми законодавства не зобовязують нотаріуса витребовувати від осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, будь які документи, крім визначених Законом «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в тому числі медичні довідки щодо наявності хвороб та інших фізичних вад, які унеможливлюють підписання документу особисто.

Також приватний нотаріус Яковлєва О.М. зазначила, що зміст заповіту та дійсна воля щодо розпорядження майном на випадок смерті були їй повідомлені заповідачем при особистому спілкуванні з нею, заповідач розповіла, що вона за освітою є педагогом, володіє державною мовою, прочитати текст заповіту зможе та попросила її написати текст заповіту, оскільки власноручно це зробити не зможе в звязку із значним тремором рук. Після написання нотаріусом тексту заповіту він був вголос зачитаний заповідачем та свідками і схвалений заповідачем. Особи свідків, а також особу, яка за дорученням заповідача підписала заповіт, було визначено самим заповідачем та запрошено до кімнати, в якій перебувала заповідач, її дочкою ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, районний суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що спірний заповіт не може бути визнаний недійсним, оскільки, під час посвідчення заповіту, нотаріусом було повністю дотримано вимоги вищезазначених норм законодавства, а саме: при спілкуванні із заповідачем було встановлено обсяг її дієздатності та дійсну волю щодо розпорджяення майном на випадок смерті, встановлено особи заповідача, підписанта та свідків, зясовано обсяг їх дієздатності, на прохання заповідача написано заповіт власноручно нотарісуом, прочитано його вголос (як нотаріусом, так і заповідачем та свідками) та дотримано вимоги щодо форми заповіту, що спростовує твердження апелянта про істотне порушення порядку посвідчення оспорюванного правочину.

Безпідставними є і посилання апелянта на те, що з лікарського свідоцтва про смерть №3516 від 21.10.2018 року, Листа КУ «Одеський обласний клінічний медичний центр» №01-250 від 11.06.2019 року, Листа КУ «Міська клінічна лікарня» №11 №01-83/1046 від 19.06.2019р., Листа КУ «Міська клінічна лікарня №10», Листа КНП «Консультативно діагностичний центр №20» №1008 від 18.11.2019 року, Листа ТОВ «Медичний центр «Інто Сана» №33 від 06.11.2019 року, відповіді КНП «Консультативно діагностичний центр №20» ОМР від 08.01.2020р. №07, віідповіді КУ «Одеське обсласне бюро судово медичної експертизи» від 10.12.2019 оку №3361-03 вбачається, що заповідачка у вказані медичні заклалади не зверталась, наявності хвороб у заповідачки підтверджено не було, а смерть останньої відбулась у звязку з хронічною ішемічною хворобою серця та настала внаслідок хронічної недостатності кровообігу.

Так, відповідно до ст. 38 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров`я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» передбачено, що пацієнт (його законний представник) реалізує своє право на вибір лікаря шляхом подання надавачу медичних послуг декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Надавачам медичних послуг забороняється відмовляти у прийнятті декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, та веденні пацієнта, зокрема, на підставі наявності у пацієнта хронічного захворювання, його віку, статі, соціального статусу, матеріального становища, зареєстрованого місця проживання тощо, крім випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 розділу ІІ Порядку вибору лікаря, який надає первинну допомогу, затвердженного Наказом МОЗ України №503 віж 19.03.2018 року встановлено, що пацієнт (його законний представник) обирає лікаря, який надає ПМД, незалежно від місця проживання/перебування такого пацієнта.

Таким чином, заповідач ОСОБА_4 могла звертатися за наданням медичної допомоги до будь якого медичного закладу, незалежно від місця її проживання, а тому надані позивачкою довідки з медичних закладів не є достатнім доказом відсутності у заповідача ОСОБА_4 хвороби рук, яка стала підставою для підписання оспорюванного заповіту іншою особою.

Окрім того, слід зазначити що, разом із відзивом на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав до суду копію позовної заяви ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним від 17.05.2019 року; копію ухвали Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2019 року про відкриття провадження у справі №520/10869/19 та копію ухвали цього ж суду від 16.01.2020 року по вказаній справі про залишення без розгляду позовної заяви (а.с. 230-239).

З вищевказаних копій документів вбачається, що ОСОБА_1 вже зверталась у травні 2019 року до суду із позовною заявою про визнання оспорюванного заповіту недійсним та у якому, зокрема сама зазначала про наявність у заповідача сильного тремору рук. На підставі вказаної позовної заяви, суддею Київського районного суду м.Одеси 29.05.2019 року було відкрито провадження у справі № 520/10869/19, однак 16.01.2019 року за заявою представника позивача позовну заяву було залишено без розгляду та наступного ж дня 17.01.2019 року, позивач подала нову позовну заяву (яка є предметом розгляду у данній справі) до Київського районного суду м.Одеси про визнання оспорюванного заповіту недійсним, в якому вона вже заперечує наявність у заповідача хвороби рук.

За таких обставин, аналізуючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Яковлева Ольга Миколаївна про визнання заповіту недійсним залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.05.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова