Номер провадження: 22-ц/813/1429/23
Справа № 497/195/2021
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюк А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Болградського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

12 лютого 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, яким просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського нотаріального округу Завалієва А.А. від 30.06.2017р. за р.№5419, - щодо стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 219770 грн. 27 коп. на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODXRRC09810011 від 07.02.2007р., а також просить стягнути з відповідача на його, позивача, користь судові витрати в розмірі сплаченого ним, позивачем судового збору - 908грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що спірний вищезазначений виконавчий напис вчинено поза межами трирічного строку позовної давності та за вимогами, які не є безспірними. Вказав, що не підписував ніякої заяви позичальника і не отримував кредитних коштів, більш того, ніколи не був у Чернігові, де кредитний договір було оформлено, до того ж він оформлений на паспорт, який був втрачений ним ще у 2007році, тобто, який був вже на момент вчинення нотаріальної дії недійсним. Крім того, позивач стверджує, що він не був повідомлений відповідачем про намір звернення до нотаріуса з відповідною заявою та про наявність в нього кредитних правовідносин з ним, з-за чого він, позивач, був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування строку позовної давності та надати пояснення нотаріусу по суті, або вирішити питання іншим чином. Наведене дає підстави вважати, що кредит був оформлений іншою особою, про що представнику АТ КБ «Приватбанк» було відомо, або він цілком мав змогу це знати на стадії оформлення заяви про видачу кредиту.

Отже, оскільки борг не є безспірним, нотаріус цього не перевірив, а тому не мав жодного права вчиняти виконавчий напис, який не відповідає вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, що змусило його, позивача, звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, треті особи: приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Завалієв А.А. та перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південого міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №5419, який вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., щодо стягнення з ОСОБА_1 НОМЕР_1 гривен 27 коп. на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODXRRC09810011 від 07 лютого 2007 року. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі сплаченого ним судового збору 908 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1)рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2013 року у справі №712/20170/12 має преюдиційне значення для справи;

2)позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 26 квітня 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 08 по 12 травня 2023 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 травня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню? а рішення суду зміні в частині мотивування.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 30 травня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис за р.№5419, яким з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню 219770,27грн. заборгованість за період з 07.02.2007р. до 28.04.2017р. за кредитним договором №ОДХRRC09810011 від 07.02.2007р. (а.с.8).

Виконавчий напис вчинено на підставі заяви АТ КБ «Приватбанк» від 30.06.2017р. та доданих до заяви документів, а саме: заяви позичальника №ОДХRRC09810011 від 07.02.2007р., виписки з рахунку боржника; вимоги про усунення порушень за кредитним договором; документів, що підтверджують факт направлення боржнику даної вимоги (а.с.23-34).

Першим Київським відділом ДВС у місті Одесі Південного МУ Мінюсту винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №55495467 з виконання вищевказаного виконавчого напису.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач заявляє про недійсність заяви позичальника №ОДХRRC09810011 від 07.02.2007р. (кредитного договору) та відсутність в нього боргу перед АТ КБ «Приватбанк» посилаючись на те, що цю заяву позичальника він не підписував.

За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази згідно положень статей 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

На підтвердження вимог позову позивачем надано копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Болградським РВ ГУМВС України в Одеській області 14.04.2009р. (а.с.7).

Водночас зі змісту оспорюваного договору вбачається, що позичальником було пред`явлено в банку паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий Болградським РВ УМВС в Одеській області 09.02.2005 року.

Співставленням даних паспорта особи, якій було надано кредит, та чинного паспорта позивача встановлено, що в них не співпадають відомості про зареєстроване місце проживання особи - у заяві позичальника зазначено, що він проживає та зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , в той час як у чинному паспорті позивача у графі «Місце проживання» наявний запис про те, що з 12.06.2006р. зареєстрованим місцем його проживання є АДРЕСА_2 .

Отже враховуючи, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не підтверджується наявність волевиявлення гр. ОСОБА_1 на укладення кредитного договору, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання його недійсним.

Зважаючи на те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у банку не виникло право на стягнення сум за кредитним договором №ОДХRRC09810011 від 07.02.2007, а відтак є обґрунтованими та доведеними і вимоги позову про визнання виконавчого напису, який вчинено на підставі недійсного договору, таким, що не підлягає виконанню.

На підставі аналізу норм цивільного та цивільного процесуального закону, які визначають способи судового захисту порушених прав та інтересів, положень статті 216 ЦК України та статті 88 Закону України «Про нотаріат» суд дійшов висновку, що набрання законної сили рішенням суду про визнання договору недійсним та визнання вчиненого на підставі недійсного договору виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в повному обсязі поновить порушені права позивача.

Однак з такими висновками суду першої інстанції в частині мотивування щодо наявності підстав для визнання недійсним правочину колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Зміст принципу диспозитивності у судовому процесі в Україні розуміється таким чином, що суд повинен розглядати судові справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до процесуального закону, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених процесуальним законом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Іншим засадничим принципом судового процесу в Україні є принцип змагальності. За змістом цього принципу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених процесуальним законом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, принциповим для будь-якого судового процесу в Україні, розпочатого за зверненням приватної особи до суду, є те, що такий ініційований учасником спір повинен вирішуватися, виходячи з визначених виключно позивачем предмета та підстав позову. Суд з власної ініціативи не має повноважень змінювати, доповнювати або скасовувати ті підстави та/або предмет позову, на яких наполягав позивач під час звернення до суду.

Із позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позовні вимоги були сформульовані таким чином: «Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №5419, який вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Залієвим Артемом Анатолійовичем щодо стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ, вул. Грушевського №1Д, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODXRRC09810011 від 7 лютого 2007 року у сумі 219 770 гривень 27 коп».

Жодних інших позовних вимог щодо недійсності правочину не заявлялось, обґрунтування позовної заяви положеннями ЦК України щодо недійсності правочину не вбачається.

Таким чином, суд першої інстанції помилково послався на положення цивільного законодавства про недійсність правочину та дійшов помилкових висновків у мотивувальній частині рішення про недійсність правочину.

Щодо суті позовних вимог.

Порядок вчинення виконавчих написів визначається Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок).

За нормою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що підтверджують заборгованість.

Відповідно до статті 88 цього Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі ж правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Крім того підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

За результатами аналізу наведених норм можна зробити такі висновки.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, мало існувати на момент звернення. При цьому, на момент звернення стягувача до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису мала існувати, і, крім того, - також мала бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Водночас, вид таких документів у Переліку не зазначений, а відтак це може бути будь-який документ, на підставі якого встановлюється безспірність зобов`язання, а саме: певна розписка, акт звіряння розрахунків, направлена боржнику вимога про усунення порушень зобов`язання, тощо.

Однак сам по собі факт (подання стягувачем відповідних документів) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України та 50, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Тобто, нотаріус має впевнитися у наявності у стягувача такого права шляхом перевірки дійсності отриманих документів. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Верховний Суд у постанові від 18.06.2018р. у справі №199/183/17 та у постанові від 04.07.2018р. у справі №757/29988/17-ц зазначив, що суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень ст.ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат» у такому спорі суд має перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2010 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 66265,85 гривень.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2011 року скасовано судовий наказ Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 66265,85 гривень.

Вказана ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наявність заяви про скасування судового наказу свідчить про наявність спору про право, тому справа за заявленими вимогами повинна розглядатись в позовному провадженні.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною, цей факт був встановлений судовими рішеннями у іншій справі, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно преюдиційності значення рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 листопада 2013 року у справі №712/20170/12, то колегія суддів звертає увагу, що при пошуку вказаного судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (режим: повний доступ) встановлено, що рішення стосується інших сторін у справі, жодних обставин для вказаної справи не встановлює.

Щодо обрання неефективного способу захисту, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Верховний Суд вже висловлювався, що під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (пункт 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19).

Враховуючи вищевикладене та те, що з ОСОБА_1 відбувається стягнення коштів у виконавчому провадженні за виконавчим написом нотаріуса, який позивач не вважає законним, то позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є ефективним захистом порушеного права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 11 травня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк