МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/3569/22
Провадження № 22-ц/812/527/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

третьої особи: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання мирової угоди недійсною та такою, що не набрала законної сили, третя особа: ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просила визнати недійсною мирову угоду від 27.08.2013, укладену між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а також такою, що не вступила в силу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 8 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», а правонаступником останнього є ПАТ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №МL- 400/545/2005, за умовами якого останній надано кредит на суму 34000 доларів США зі строком повернення до 07 грудня 2025 року та сплатою плаваючої процентної ставки - 5,50% фіксованого відсотка.

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2010 року зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОТП Банк» стягнуто 264 200,31 грн заборгованості за кредитом та по 850,00 грн судового збору і по 60,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення з кожного.

10 грудня 2010 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю по кредитному договору №МL-400/545/2005 від 08.12.2005 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2011 року стягувача замінено правонаступником - ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

27 серпня 2013 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено мирову угоду, відповідно до якої, сторони дійшли згоди щодо розстрочки виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15.09.2010 року в частині стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29520,27 доларів США, що еквівалентно 235955 грн 52 коп., заборгованості за відсотками 3463,55 доларів США, що еквівалентно 27846 грн. 15 коп. А всього сума заборгованості складає 32893,82 доларів США, що еквівалентно 263639 грн 67 коп.

Згідно додатку №1 до Мирової угоди з 27.08.2013 по 01.10.2020 ОСОБА_1 має сплатити 32983,82 долари США, по 379,12 доларів США щомісячно, в останній місяць 379,50 доларів США. В додатку 1 графік погашення зазначений у іноземній валюті «USD», розрахунок вказано саме у іноземній валюті «USD».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року визнано мирову угоду від 27.08.2013 року, укладену між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , відповідно до якої сторони дійшли згоди щодо розстрочки виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15.09.2010 року в частині стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 29520,27 доларів США, що еквівалентно 235955 грн.52 коп., заборгованості за відсотками 3463,55 доларів США, що еквівалентно 27846 грн.15 коп. А всього сума заборгованості складає 32893,82 доларів США, що еквівалентно 263639 грн. 67 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року у цивільній справі № 489/3488/18, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про спонукання до виконання мирової угоди, відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року постанова Миколаївського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року скасована, справа направлена на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

25 жовтня 2022 року Миколаївським апеляційним судом прийнято постанову, якою апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2019 року скасовано та постановлене нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконати умови мирової угоди, визнаної ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року у справі № 2-1760/2010. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL - 400/545/2005 від 08 грудня 2005 року в розмірі 19685, 61 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 08 вересня 2017 року 514 778 грн 70 коп. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 35892 грн 85 коп. судового збору.

Посилаючись на п. 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297, п. 11 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зазначає, що ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій (передача права вимоги за кредитами в іноземній валюті), укладення мирової угоди в іноземній валюті, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями.

Однак, згідно з відповіддю НБУ від 23 травня 2011 року № 28-315/1902-6527, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії НБУ на право здійснення операцій з іноземною валютою, що встановлено постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 461/2900/11 (провадження 61-2309св18) від 16 грудня 2020 року.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором та укладати мирову угоду у валюті на виконання рішення суду апеляційної інстанції.

Основним видом діяльності ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є - 82.91 Діяльність агентств зі стягування платежів і бюро кредитних історій.

Крім того, відповідно до листа НБУ № 27- 0006/20042 від 10.03.2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було внесено до Державного реєстру фінансових установ 03.12.2009 та в подальшому 20.08.2015 виключено із зазначеного реєстру за заявою товариства. Національний банк України не надавав ТОВ «ОТП Факторинг України» генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, яка була б чинною станом на момент укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Також, відповідно до вимог ст.5 Декрету Кабінету Міністрів від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» у період з 01.01.2005 року до 24.02.2012 року Національний банк України не видавав ТОВ «ОТП Факторинг України» індивідуальних ліцензій на здійснення валютних операцій.

20 серпня 2015 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг прийняла розпорядження № 2023 «Про виключення інформації про ТОВ «ОТП Факторинг України» з Державного реєстру фінансових послуг та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, відповідно до пунктів 1, 2 якого Національна комісія постановила виключити інформацію про ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових послуг та анулювати Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241 та додаток до нього від 03.12.2009 року, видані Товариству.

Отже, з 20 серпня 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» втратило статус фінансової установи та було виключено з Державного реєстру фінансових послуг.

Кошти, які було запозичені за кредитним договором, мають родову ознаку кредитних коштів, а тому право на отримання таких коштів мають тільки фінансові установи. У зв`язку з втратою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» статусу фінансової установи, позивач втратив своє право бути стороною кредитного договору, обслуговувати кредитні операції та отримувати кредитні кошти, що теж є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявність статусу кредитних коштів підкреслює їх особливу правову природу та зумовлює необхідність дотримання вимог спеціального законодавства, яке регулює ринок фінансових послуг, зокрема Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Право на надання фінансових послуг (запозичення, отримання платежів, розрахунково-касове обслуговування тощо) мають виключно фінансові установи, статус яких виникає з моменту видачі свідоцтва фінансової установи та внесення відповідного запису до Державного реєстру фінансових установ.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг (в редакції від 14.01.2006 року) виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно - правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Державним органом, що здійснюють регулювання фінансових послуг, була Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України (ліквідована 08.02.2014 року). Тобто, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України мала право самостійно визначати, які операції підлягають ліцензуванню, а які ні, з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

На момент видачі вищезазначеного Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241 від 03.12.2009 року, надання фінансових послуг підлягало ліцензуванню, тобто право на надання таких послуг виникало після отримання ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг. Водночас, окремі фінансові послуги не передбачали ліцензування (зокрема факторинг), але передбачали необхідність державної реєстрації надавачів таких послуг в якості фінансових установ.

З огляду на те, що здійснення факторингу є фінансовою послугою, яка передбачала необхідність реєстрації надавача таких послуг в якості фінансової установи, то 03.12.2009 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України було зареєстровано ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в якості фінансової установи, на підтвердження чого було видано Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії «ФК» № 241.

Однак, враховуючи те, що зазначена діяльність не передбачала необхідності отримання ліцензії, то в додатку до свідоцтва було прямо зазначено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право на здійснення факторингу без отримання ліцензії (тобто ліцензії на право здійснення фінансових послуг).

Разом з цим, як на момент видачі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.12.2009 року № 916, так і на момент виникнення спірних правовідносин, питання регулювання обігу валютних цінностей відносились до Національного банку України, а не до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України. Тобто, Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України не мала права вирішувати питання необхідності отримання валютної ліцензії, так як такі питання відносились до виключної компетенції Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Пунктом 14 статті 7 Закону України «Про Національний банк України» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що Національний Банк здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Отже, регулювання обігу іноземної валюти здійснюється спеціальним законодавством, а Національний банк України є головним органом, який здійснює валютне регулювання та валютний контроль.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно пункту 2 статті 1 вказаного Декрету до валютних операцій належать операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

09 серпня 2002 року Національний банк України своєю постановою № 297 затвердив «Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій», відповідно до пункту 1.2. якого небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Із свідоцтва про реєстрацію фінансової установи № 241 від 03.12.2009 року та додатку до нього, випливає право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на надання факторингу без отримання ліцензії на право здійснення фінансових послуг, а не валютної ліцензії, так як такі питання взагалі не відносились до компетенції Держкомфінпослуг. Водночас, якщо предметом фінансових послуг є валютні цінності, то фінансова установа повинна дотримуватись додатково вимог спеціального законодавства, відповідно до якого право на вчинення таких операцій виникає з моменту отримання валютної ліцензії.

Вказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.06.2022 по справі № 1512/1742/2012, стороною по справі є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке набуло чинності 19.07.2022, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не отримувало валютну ліцензію для набуття права вимоги за Кредитним договором № №МL-400/545/2005 від 8 грудня 2005 року, та для укладання мирової угоди в іноземній валюті. Зазначені обставини були підтверджені листом Національного банку України № 27-0006/20042 від 10.03.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором та укладати мирову угоду у іноземній валюті.

Крім того, відповідно до п.8 мирової угоди від 27.08.2013 мирова угода вступає в силу з моменту її затвердження Заводським районним судом м. Миколаєва та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цією Мировою угодою. Однак вказана мирова угода не була затверджена Заводським районним судом м. Миколаєва.

Проаналізувавши правову позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 461/2900/11 (провадження 61-2309св18) від 16 грудня 2020 року, п. 11 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідь НБУ від 23 травня 2011 року № 28-315/1902-6527, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також правові позиції Верховного суду України, що викладені у справах № 6-274цс15 та 6-342цс15, позивачка зазначила, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Проте предмет позову був змінений, так як відповідно до мирової угоди сума боргу вказана в іноземній валюті, тоді як в рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 15.09.2010 року сума боргу вказана саме в національній валюті.

Крім того, посилаючись на аналіз ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає, що умови мирової угоди від 27.08.2013р. є несправедливими, так як вона укладена в іноземній валюті та завдає шкоди позивачці з огляду на те, що відповідно до рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» суму в національній валюті.

На виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року було сплачено 268 163,76 грн, що підтверджується квитанцією № 11529414 від 27 серпня 2013 року та довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 29 травня 2018 року вих. № 329. Таким чином рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15 вересня 2010 року виконано, а сума боргу у розмірі 514 778 грн 70 коп. є недоведеною.

Позивачка при укладенні мирової угоди та підписуючи графік погашення заборгованості в іноземній валюті не була обізнана, що відповідач не мав повноважень укладати мирову угоду та додаток до нього (графік погашення заборгованості) в іноземній валюті, так як в нього відсутня ліцензія на вчинення операцій з валютними цінностями.

Посилаючись на викладене позивачка просила задовольнити позов.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання мирової угоди недійсною та такою, що не набрала законної сили. Судові витрати віднесено на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що 08 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого остання отримала 34 000 доларів США кредитних коштів строком до 07.12.2005.

У забезпечення виконання вказаних зобов`язань, 08 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено договір поруки № SR-400/524/2005, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.04.2010, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 15.10.2010, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» в солідарному порядку 264 200,31 грн. заборгованості за кредитним договором та по 850,00 грн. судового збору та по 60,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.04.2011 стягувача ПАТ «ОТП Банк» замінено правонаступником ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Вказане правонаступництво відбулось, оскільки 10.12.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку № 1 цього до договору), в тому числі за кредитним договором від 08.12.2005 № ML-400/545/2005, укладеним із ОСОБА_1 , та договором поруки від 08.12.2005 № SR-400/524/2005, укладеним із ОСОБА_3 , а покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь подавця винагороду.

10.12.2010 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстраційний номер 9590, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, що забезпечені іпотекою/заставою (згідно з витягом з додатку № 1 до договору), в тому числі за кредитним договором від 08.12.2005 № ML-400/545/2005, укладеним із ОСОБА_1 .

В процесі виконання рішення про стягнення з позивачки та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором за виконавчим листом № 2-1760/2010, за яким відділом примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області було відкрито виконавче провадження № 23103347, 27.08.2013 між ОСОБА_1 , поручителем ОСОБА_3 та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено мирову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди щодо розстрочення виконання рішення апеляційного суду від 15.10.2010. Вказана мирова угода 16.10.2013 була передана головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області Кравчук А.О. до Ленінського районного суду для її визнання у порядку ст. 372 ЦПК України в редакції на час укладення мирової угоди.

Умовою укладення мирової угоди була попередня сплата боржницею частини нарахованої пені в розмірі 4 200 доларів США та судових витрат. Сторони узгодили, що у зв`язку з цим розмір заборгованості станом на 27.08.2013 складає 32 983,82 доларів США, що на дату укладення мирової угоди за офіційним курсом НБУ складало еквівалент 263 639,67 грн. Також сторони домовились, що боржник зобов`язаний погасити заборгованість згідно з Графіком погашення, а повернення кредиту та сплата процентів буде здійснюватися в національній валюті шляхом внесення готівки на поточний рахунок кредитора.

Крім того, умовами мирової угоди передбачено, що у разі прострочення виконання ОСОБА_1 будь-яких своїх зобов`язань, встановлених мировою угодою, понад 30 календарних днів, кредитор має право вимагати від боржників негайно погасити усю суму невиконаних боргових зобов`язань.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.10.2013 вказана мирова угода була затверджена. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 29.12.2022 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказану ухвалу від 30.10.2013.

Проаналізувавши положення ст. 372 Цивільного процесуального кодексу України, п.5 ст.3, ч. 2, 3 ст. 12, п.2 ч.2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, роз`яснень Міністерства юстиції України, оприлюднених на офіційному сайті https://minjust.gov.ua/, а також положення Закону України від 18.11.2003 № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яким пункт 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» було виключено, суд дійшов висновку, що на момент постановлення Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвали від 30.10.2013 про визнання мирової угоди, вона не відносилась до судових рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Приймаючи рішення у справі суд виходив також з того, що мирова угода по суті є угодою між сторонами цивільного процесу чи виконавчого провадження, тобто є правочином.

Однією з підстав для визнання оскаржуваної мирової угоди недійсною та такою, що не вступила в законну силу позивач вказує те, що на момент набуття права вимоги за кредитним договором та укладання мирової угоди ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало генеральної та/або індивідуальної ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій в іноземній валюті.

Проаналізувавши положення п.1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 № 231», ч.1 ст. 1077, ст.1079 ЦК України, статті 350 ГК України, ч.5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.1 ч.1 ст.1, ч.1,2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд дійшов висновку, що фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ, а предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Надавши аналіз п. 5 ч.1 ст. 1, п.11 ч.1 ст.4, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.3 ст. 656 , ст.1079, ч.1 ст.1084 ЦК України, п. 3 ч.1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31.10.2018 у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від 10.11.2020 у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20), а також тому, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та додатку до нього від 03.12.2009 ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства, суд вважав встановленим, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, та на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфеля та договору відступлення права вимоги (10.12.2010) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу, і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи, тому суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про відсутність у ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права набуття вимоги за кредитним договором та права на укладення мирової угоди в іноземній валюті.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку перед укладенням між сторонами мирової угоди, між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Проаналізувавши положення п. 2 ст. 1, ч.2 ст.2, ч.1,2,4,5 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 № 15-93 в редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, суд зазначив, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги іноземна валюта як засіб платежу не використовувалась.

Законом встановлені певні обмеження, в тому числі в частині необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, у разі укладення певних видів цивільно-правових договорів в іноземній валюті, зокрема кредитних.

Проте при дослідженні матеріалів справи № 2-1760/2010, а саме документів, що надані ПАТ «ОТП Банк» до заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні, а також наданих відповідачем до заяви від 28.02.2023 документів, судом було встановлено, що укладений між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір факторингу не містить ознак валютної операції, сторонами вказаного договору не використовувалась іноземна валюта як засіб платежу, а ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та додатку до нього від 03.12.2009 є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства (а.с. 119-163, 112, 113).

Стосовно іншої зазначеної позивачем підстави оскарження мирової угоди від 27.08.2013 щодо того, що, у п. 8 мирової угоди від 27.08.2013 зазначено, що вона набирає законної сили з моменту її затвердження Заводським районним судом м. Миколаєва та діє до повного виконання Сторонами зобов`язань за цією Мировою угодою, однак оскаржувана мирова угода затверджена Ленінським районним судом м. Миколаєва, суд першої інстанції вважав, що така підстава також не тягне за собою ні визнання угоди недійною, ні визнання її такою, що не вступила в законну силу.

Проаналізувавши положення ч. 1-3 ст. 372 ЦПК України в редакції станом на 11.08.2013 (в редакції на час укладення та затвердження судом мирової угоди), частин 2, 3 ст. 12 Закону України від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» (чинного, на час визнання мирової угоди), узагальнення, затвердженого на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», суд зазначив, що розгляд питання про визнання мирової угоди і прийняття відмови стягувача від примусового виконання рішення є підсудним тому суду, що розташований за місцем виконання відповідного рішення, тобто загальному місцевому суду, розташованому на території відповідного підрозділу державної виконавчої служби за місцем проведення виконавчих дій.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до укладеної в процесі виконання рішення про стягнення з позивачки та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором за виконавчим листом № 2-1760/2010, між сторонами мирової угоди, сторони дійшли згоди що вона вступає в силу з моменту її затвердження Заводським районним судом м. Миколаєва та діє до повного виконання Сторонами зобов`язань за цією Мировою угодою» (п.8 мирової угоди).

Вказана мирова угода 16.10.2013 була передана головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області Кравчук А.О. до Ленінського районного суду для її визнання у порядку ст. 372 ЦПК України в редакції на час укладення мирової угоди (а.с.164). Позивачем не доведено в судовому засіданні, що місцем виконання відповідного рішення суду та місцем проведення виконавчих дій був не Ленінський (нині Інгульський) район м. Миколаєва.

Так зокрема, позивачка зареєстрована за адресою в АДРЕСА_1 з 03.08.2010, постанова про відкриття виконавчого провадження №23103347 за виконавчим листом №2-1760, виданого 29.10.2010 Ленінським районним судом м. Миколаєва була винесена головним державним виконавцем Ленінського ВДВС Миколаївського МУЮ Корець С.В. 02.12.2010, ним же направлено повідомлення про опис майна за адресою: АДРЕСА_1 , іншим державним виконавцем складено акти переоцінки та повторної переоцінки цього майна 23.02.2012 та 07.04.2012 відповідно, та постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні № 23103347 від 08.08.2013, винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області Кравчуком А.О. також стосувалась нерухомого майна позивача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31, 88, 89, 93, 95,), тобто місцем виконання рішення про стягнення кредитної заборгованості був саме Ленінський район м. Миколаєва, куди державний виконавець і направив мирову угоду для визнання відповідно до ст. 372 ЦПК України в редакції станом на 11.08.2013 (в редакції на час укладення та затвердження судом мирової угоди)

Проаналізувавши зазначені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено, що державний виконавець порушив вимоги ст. 372 ЦПК України, передавши мирову угоду для визнання Ленінському районному суду м. Миколаєва, яким ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яке змінено судом апеляційної інстанції, та видано відповідний виконавчий лист, який виконувався саме на території Ленінського (нині Інгульського) району м. Миколаєва за місцем майна позивача: АДРЕСА_1 .

Більш того, позивачка та третя особа згідно журналу судового засідання від 30.10.2013 та тексту ухвали Ленінського районного суду від 30.10.2013, якою було визнано (затверджено) оскаржувану мирову угоду від 27.08.2013, брали участь в судовому засіданні та наполягали на її визнанні саме Ленінським районним судом м. Миколаєва, підтвердивши свою волю на її укладення як сторони виконавчого провадження (а.с.165).

За такого, суд встановивши, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, яка на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги (10.12.2010) та на момент укладення мирової угоди (27.08.2013) мала статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи, а також, що оскаржувана мирова угода була визнана належним судом, відповідно до ст. 372 ЦПК України дійшов висновку про безпідставність доводів позивача, та відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, доводи, викладені у відзиві відповідача стосовно застосування судом позовної давності, судом першої інстанції не перевірялись.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду, та повторюючи доводи позовної заяви, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники процесу не скористались.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_3 також просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, просив слухати справу у його відсутність.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Так, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що укладена між сторонами цивільного процесу чи виконавчого провадження мирова угода по суті є правочином та може визнаватися за певних умов недійсною.

Але, встановивши, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, яка на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги (10.12.2010) та на момент укладення мирової угоди (27.08.2013) мала статус фінансової установи за законодавством України, була внесена до Державного реєстру фінансових установ України і вказані обставини не були спростовані позивачкою під час розгляду справи, а також, що оскаржувана мирова угода була визнана належним судом, відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів позивачки, а тому відмовив у задоволенні позову по суті заявлених вимог в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Мирова угода як спосіб оформлення домовленості про врегулювання спору досить часто використовується в судовій практиці багатьох країн. В Україні такий засіб припинення провадження судового розгляду цивільних справ передбачається Цивільним процесуальним кодексом України, зокрема, ст. 207 ЦПК України, відповідно до частин першої-четвертої якої мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

На час укладення сторонами у справі мирової угоди від 27 серпня 2013 року, яка є предметом розгляду у даній справі, порядок укладення мирової угоди регулювався ст. 175 ЦПК України ( в редакції на час укладення мирової угоди), згідно якої мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. (ч.4,5ст.175 ЦПК України).

Системний аналіз зазначеної норми права дозволяє дійти висновку, що укладення мирової угоди є правом сторін, яким вони можуть скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду. Після ухвалення судового рішення судовий процес припиняється.

Отже, мирова угода - це укладена в цивільному процесі угода між сторонами у справі і затверджена судом про умови припинення спору, на підставі взаємних уступок відмови позивача від частини своїх вимог або їх зміни, визнання відповідачем зміненого позову чи зменшення розміру позивних вимог.

Разом з тим, процес захисту прав продовжується і у формі виконання судового рішення, яке може відбуватися у добровільному чи примусовому порядку (виконавче провадження).

На стадії виконавчого провадження порядок укладення мирової угоди на час її укладення сторонами у даній справі був врегульований ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої мирова угода, укладена між сторонами, в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її до суду за місцем виконання рішення для визнання. Суд має право перевірити і не визнати мирову угоду, якщо це суперечить закону або порушує права чи свободи інших осіб. За результатами розгляду мирової угоди або відмови від примусового виконання суд постановляє ухвалу відповідно до положень цього Кодексу.

Право на укладення мирової угоди на стадії виконання рішення закріплене було також в ч.3 ст.12 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (чинного, на час затвердження мирової угоди), в якій зазначено, що сторони мають право, зокрема, укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що мирова угода може укладатись як в позовному провадженні, так і у виконавчому, але завжди після порушення таких проваджень, адже інакше ці угоди будуть цивільно-правовими, саме тому мирова угода у позовному чи виконавчому провадженні втілюється у певній процесуальній формі, а саме ухвалі про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі чи у виконавчому провадженні.

Виходячи зі змісту наведених процесуальних норм, мирову угоду, укладену у позовному чи виконавчому провадженні, не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями Цивільного процесуального кодексу України. Мирову угоду можна визначити як цивільний процесуальний акт, яким припиняється цивільно-правовий спір на основі взаємоузгодженої волі сторін шляхом визнання судом.

При цьому затвердження судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 20.01.2009 № 24/489.

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо укладеної ними мирової угоди у виконавчому провадженні, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 жовтня 2013 року.

Оскільки мирова угода у виконавчому провадженні знаходить своє втілення у певній процесуальній формі, а саме ухвалі про визнання мирової угоди та закриття провадження, вона може бути позбавлена юридичної сили лише шляхом скасування ухвали суду, якою вона визнана, за підстав порушення як норм матеріального, так і процесуального права: розгляд питання у незаконному складі суду; ухвала постановлена чи підписана не тим суддею, який розглядав справу; суд визнав мирову угоду щодо прав та обов`язків будь-яких інших осіб, окрім сторін; представник сторони не мав повноважень на вчинення відповідної процесуальної дії; судом при визнанні мирової угоди застосовано закон, який не підлягав застосуванню; судом була визнана мирова угода, що має ознаки нікчемного правочину, тощо. Наявність ознак заперечного правочину в умовах мирової угоди не є обов`язковою підставою для скасування відповідної ухвали.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Оскільки цивільно-процесуальним законодавством визначено спосіб захисту у разі не згоди сторони з мировою угодою, визнаною ухвалою суду, шляхом оскарження саме ухвали суд (пункт 11 частини першої статті 353 ЦПК України), то визнання мирової угоди, яка не є у цивільно-правовому розумінні правочином, недійсною чи такою, що не набрала законної сили не є належним способом захисту.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка намагалася оскаржити ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.10.2013, якою була визнана мирова угода від 27 серпня 2013 року, посилаючись в тому числі на те, що на момент укладення мирової угоди вона не знала, що правонаступник позивача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало права взагалі укладати з нею мирову угоду через відсутність генеральної та/або індивідуальної ліцензії.

Однак ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 29.12.2022, залишеною без змін ухвалою КЦС Верховного Суду від 28 лютого 2023р., було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 через пропуск строку для такого оскарження. Проте дані обставини не впливають на можливість застосування такого способу захисту як визнання мирової угоди, яка не є у цивільно-правовому розумінні правочином, недійсною чи такою, що не набрала законної сили.

Враховує при прийнятті рішення колегія суддів також те, що позивачкою частково виконано мирову угоду, що підтверджується постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2022р., в якій зазначено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 7 березня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_1 із суми заборгованості, яка визначена мировою угодою у розмірі 32 983,82 доларів США, сплатила ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 13 298,21 доларів США.

Оскільки на момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди Закон України «Про виконавче провадження» не відносив мирову угоду до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виконали всі умови мирової угоди в повному обсязі, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2022р., залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року, зобов`язано позивачку та ОСОБА_3 виконати умови мирової угоди, визнаної ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року у справі № 2-1760/2010 та стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML - 400/545/2005 від 08 грудня 2005 року, в розмірі 19 685, 61 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 08 вересня 2017 року 514 778 грн 70 коп.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що хоча суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але не з підстав, зазначених в тексті постанови апеляційного суду, колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог. При цьому, приймаючи остаточне рішення у справі, колегія суддів вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи встановлено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає недоцільним робити аналіз доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які стосуються не згоди з висновками суду щодо наявності підстав для визнання мирової угоди недійсною та такою, що не вступила в законну силу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 березня 2023 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання мирової угоди недійсною та такою, що не набрала законної сили, виклавши його в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 травня 2023 року