Справа №:755/9990/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Дубенко Г.В., Зілінської М.В., Івіної М.Ю., Куриліної В.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Романчук Ю.А.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду місті Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування квартирою та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Романчук Ю.А. з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (квартири).

Згідно заявлених вимог представник позивача просив суд: зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не чинити позивачу ОСОБА_3 перешкоди в користуванні його власністю, а саме 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_3 в 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 по одному із запропонованих варіантів порядку користування квартирою.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 02 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , за яким позивач став власником зазначеної частки квартири. Позивач зазначає, що після набуття права власності, дарувальник передала йому ключі від вхідних дверей квартири, однак при спробі вселитись, з`ясувалось, що замок від вхідних дверей змінений двома іншими співвласниками цієї квартири: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . На пропозиції позивача надати йому комплект ключів від вхідних дверей, відповідачі відмовились, повідомивши, що в квартиру його не допустять і щоб він звертався до суду. Позивач вважає, що вжив усіх можливих заходів щодо вирішення цього спору, але вони не дали позитивного результату. Позивач зазначає, що на теперішній час він не має доступу до своєї власності, а також не має можливості користуватися нею.

14 лютого 2023 року та 24 березня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Романчуком Ю.А. подані до суду заяви про уточнення позовних вимог, які по суті є заявами про зміну предмету позову. (а.с.74-75, 76)

11 травня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.93-98), яку залишено без розгляду ухвалою суду від 16 травня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання (а.с.107).

30 травня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.109-115), яка прийнята судом 15 червня 2023 року, як заява про зміну предмету позову (а.с.123-124).

Остаточно, згідно заяви від 30 травня 2023 року, позивач просить суд:

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_3 ізольовану кімнату площею 8,6 кв.м; виділити в користування ОСОБА_2 прохідну кімнату площею 15,0 кв.м; виділити в користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 8,9 кв.м.

Залишити в спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступні приміщення квартири АДРЕСА_1 : кухню площею 6,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,2 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, коридор площею 0,8 кв.м.

Вселити ОСОБА_3 в 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в ізольовану житлову кімнату площею 8,6 кв.м.

13 липня 2023 року представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву позивача ОСОБА_3 про відмову від позову до відповідача ОСОБА_2 (а.с.131)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року прийнято відмову позивача ОСОБА_3 від позову в частині вимог до відповідача ОСОБА_2 , закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 (а.с.136, 145-146)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залучено ОСОБА_2 до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. (а.с.138-141)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.137, 143-144).

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Романчук Ю.А. в судовому засіданні просив позов задовольнити в редакції заяви про зміну предмету позову від 30 травня 2023 року, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Зазначив, що в лютому та вересні 2022 року позивач намагався вселитись у спірну квартиру, проте двері були зачинені. 02 травня 2023 року позивач разом з представником знову приїхали за адресою квартири, двері відчинив відповідач ОСОБА_1 , проте до квартири не впустив, повідомив, що впустить позивача лише на підставі рішення суду. Позивач викликав поліцію, яку відповідач також не впустив до квартири та зазначив, що договір дарування не є підставою для вселення. Внаслідок таких дій відповідача, позивач не має доступу до своєї частки квартири та не може користуватись нею. Додатково пояснив, що на час звернення до суду з даним позовом позивачу не було відомо, хто саме проживає в спірній квартирі і лише під час підготовчого засідання з`ясувалось, що в квартирі проживає лише відповідач ОСОБА_1 . Зазначив, що позивач просить виділити йому в користування найменшу кімнату в квартирі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що одна з кімнат є прохідною та якщо її виділити комусь у користування, іншим співвласникам буде перекритий доступ до балкону. Також пояснив, що позивач прийшов до квартири лише один раз - із представником, проте відповідач їх не впустив, оскільки на його думку позивач жити в квартирі не збирається, а впустить до квартири сторонню людину. Зазначив, що позивач не зв`язувався з відповідачем, не залишав записок. Пояснив, що він не проти розміну чи продажу квартири, проте не має іншого житла, за кошти від його частки квартиру придбати неможливо, а колишнє житло було ним відчужене. Додатково зазначив, що вселився до квартири з дозволу матері, в квартирі проживає лише він, самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру, інші співвласники участі в цьому не беруть.

Третя особа ОСОБА_2 суду пояснила, що теж виросла у спірній квартирі, проте не проживає в ній приблизно з 1983 року, періодично приходила, інколи періодично проживала, востаннє в 2000 році, в кватирі проживала матір відповідача та третьої особи. Зазначила, що їй байдуже, яку кімнату їй виділять у користування, оскільки з відповідачем в одній квартирі проживати неможливо. Додатково пояснила, що вона та колишній третій співвласник - племінниця відповідача та третьої особи неодноразово пропонували відповідачу продати квартиру, проте він відмовився, вимагав від них значну доплату.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Конституція України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Виходячи з положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року (а.с.82-84) частково задоволено позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на частку спадкового майна.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частку квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року залишено без змін. (а.с.85-89)

02 лютого 2021 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/3 частини квартири, за яким позивач прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 . (а.с.35-36)

Право власності позивача на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано в передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.37).

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 1/12 частку та на частку квартири на підставі вищевказаного рішення суду, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на 1/3 частку цієї квартири на підставі: свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-1121, виданого 25.10.2017, видавник: Десята київська державна нотаріальна контора; свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-1119, виданого 25.10.2017, видавник: Десята київська державна нотаріальна контора (а.с.12-14).

Отже, учасники справи є співвласниками по 1/3 частині спірної квартири.

З відповіді Дніпровського УП ГУНП у місті Києві вбачається, що 02.05.2023 ОСОБА_3 звертався на спецлінію «102» з приводу конфлікту зі співвласником квартири АДРЕСА_1 . (а.с.117)

Зі змісту пояснень учасників справи в судовому засіданні вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач заперечує проти вселення позивача та користування останнім вказаним житлом.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту пояснень учасників справи в судовому засіданні вбачається, що спірною квартирою користується лише один із співвласників - відповідач у справі ОСОБА_1 , який категорично заперечує проти користування цією квартирою позивачем ОСОБА_3 .

Відповідач підтвердив у судовому засіданні, що не впустив позивача до житла, вважає, що останній не буде використовувати квартиру для особистого проживання, впустить в квартиру орендаря, який буде створювати позивачеві перешкоди в користуванні його власністю, наголошує на тому, що інші особи не приймають участі в оплаті житлово-комунальних послуг.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони у справі не дійшли згоди щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач заперечує проти вселення позивача та користування останнім вказаним житлом.

Згідно положень частин 1 - 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової шкоди). (ст. 16 ЦК України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає зміст позовних вимог та докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

ОСОБА_3 звертаючись з вимогами до ОСОБА_1 остаточно просить суд зобов`язати останнього не чинити йому перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири та вселити його саме до 1/3 частиною квартири .

Вказані відповідачем при запереченні проти задоволення позову обставини про те, що позивач не буде використовувати квартиру для особистого проживання, впустить в квартиру орендаря, який буде створювати позивачеві перешкоди в користуванні його власністю, є припущеннями та не підтверджені жодним доказом, крім того право на розпорядження майном є складовою права власності, отже такі посилання відповідача не є визначеними законом підставами для позбавлення співвласника, яким є позивач, права користування його майном.

Доводи відповідача про те, що позивач та третя особа не приймають участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру, що не заперечується останніми, також не є підставою для позбавлення співвласника права володіння та користування майном.

Відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з інших співвласників коштів за утримання майна пропорційно до їх частки, в разі здійснення відповідачем одноосібно оплати за спожиті житлово-комунальні послуги.

В силу Глави 3 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зокрема, якщо права власника порушуються іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторним позовом), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачу на праві власності належить 1/3 частина спірної квартири, він не може бути позбавлений права користування нею, зокрема права використовувати квартиру для власного проживання, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири та про вселення позивача до 1/3 частини квартири.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14.

За змістом ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Так, позивач є співвласником квартири у відповідній частці, має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством.

Також судом встановлено, що в спірній квартирі на час розгляду справи фактично проживає лише відповідач.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.38-40), остання складається із: ізольованої кімнати площею 8,6 кв.м; ізольованої кімнати площею 8,9 кв.м; прохідної кімнати площею 15,0 кв.м; кухні площею 6,2 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, вбиральні площею 0,9 кв.м, вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, коридору площею 5,2 кв.м, коридору площею 0,8 кв.м, балкону площею 1,7 кв.м. Загальна площа квартири - 50,1 кв.м, житлова площа квартири - 32,5 кв.м.

Отже спірне житло з жилими кімнатами 8,6 кв.м, 8,9 кв.м, 15,0 кв.м (всього 32,5 кв.м) належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам в рівних частках, на кожного з яких приходиться по 10,83 кв.м жилої площі.

Позивачем не заявлено вимоги про залишення в спільному користуванні балкону площею 1,7 кв.м.

За встановлених обставин, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе виділити в користування ОСОБА_3 кімнату площею 8,6 кв.м та залишити в спільному користуванні всіх співвласників місця загального користування, наведені у заяві про зміну предмету позову (за виключенням балкону площею 1,7 кв.м).

Що стосується вимог позовної заяви про виділення в користування співвласнику ОСОБА_2 кімнати площею 15,0 кв.м та співвласнику ОСОБА_1 кімнати площею 8,9 кв.м, суд зазначає наступне.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження

№ 14-20цс19). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Судом установлено, що співвласниками спірної квартири, крім сторін, є ОСОБА_2 .

При цьому позивач відмовився від всіх заявлених до неї вимог, що є процесуальним правом позивача.

Вказана особа була залучена до участі у справі як третя особа ухвалою суду.

Належними відповідачам за позовом ОСОБА_3 в частині виділення в користування кімнат ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є обидві вказані особи, проте позивачем визначений в якості відповідача лише ОСОБА_1 .

Оскільки позов у цій частині пред`явлений до неналежного складу відповідачів і відсутні визначені процесуальним законом повноваження суду для залучення ОСОБА_2 співвідповідачем, це є підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 15, 16, 29, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 358, 383 ЦК України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування квартирою та вселення - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_3 - ізольовану кімнату площею 8,6 кв.м.

Місця загального користування: кухню площею 6,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,2 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, коридор площею 0,8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 залишити в спільному користуванні всіх співвласників.

Вселити ОСОБА_3 в 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 29 листопада 2023 року.

Суддя: