ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7133/23 Справа № 205/7600/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М.., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.07.2011 року між нею, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 06.12.2013 року ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Далі, 14.06.2014 року між ОСОБА_5 та відповідачем було укладено Договір купівлі продажу іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . За домовленістю між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (батьком Позивача), саме останній фактично передав відповідачу грошові кошти для придбання 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 85 000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою від 26.07.2016 року, особисто складеною ОСОБА_5 в присутності свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Крім того, позивач зазначає, що в подальшому її батьки допомогли їй за рахунок особистих грошових коштів здійснити ремонтні роботи у спірній квартирі.

Таким чином, позивач вважає, що вказана 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, оскільки придбавалась за рахунок коштів її батька. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача щодо виділу їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , але домовленості із цього питання між сторонами не досягнуто і до теперішнього часу.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, з урахуванням збільшених позовних вимог: 1) визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним Договір купівлі продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 14.06.2014 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454; 3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; 4) виділити ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а саме: коридор (прим №1) площею 7,1 кв.м., кухню (прим. №2), площею 6,1 кв.м., житлову кімнату (прим.№4), площею 11,5 кв.м., житлову кімнату (прим. № 5), площею 12,6 кв.м., всього в квартирі виділити 37,3 кв.м., та господарські будівлі та споруди: Н1- вбиральня, площею 2,05 кв.м., О погріб, площею 2,0 кв.м., №1-1/2 частини хвіртки, площею 1,175 кв.м., №2-1/2 частини воріт, площею 3,15 кв.м., №3,6-1/2 частини огорожі (з/б плити), площею 26,6 кв.м., № 4-1/2 частини огорожі (металева сітка), площею 36.6 кв.м., № 5-1/2 частина огорожі (профнастил), площею 31,1 кв.м., № 7-1/2 частини зливної ями, відповідно до Варіанту №1 (першому співвласнику) висновку № 14 судової будівельно - технічної експертизи, складеної 01.08.2022 року, та вирішити питання щодо судових витрат (том 1 а.с.2-7,166-168).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено в повному обсязі. Судові витрати по справі, що були понесені стороною позивача, покладено на такого учасника справи (том 2 а.с.14-20).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2023 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шахторіна Артема Сергійовича про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру позовних вимог за якими було відмовлено в задоволені позову судові витрати по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. В іншій частині клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Шахторіна Артема Сергійовича відмовлено (а.с.58-61).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.40-42)

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 (бабусі відповідача) та ОСОБА_5 (дядьку відповідача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Держлісгоспом м. Дніпропетровська 17.03.1995 року на підставі розпорядження № 5, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ (реєстровий № 238п-38) належала на праві часткової приватної власності (по 1/2 кожному) квартира АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що 01.07.2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, було зареєстровано шлюб між ( ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 291 та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Сторони від сумісного подружнього життя мають малолітню дитину: сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23.01.2013 року.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом були її рідні сини ОСОБА_11 (батько відповідача) і ОСОБА_5 (дядько відповідача).

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія на номер: реєстр № 4-1141, виданий 06.12.2013 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, набув право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яке в подальшому було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8747921 від 06.12.2013 року.

Судом також встановлено, що 14.06.2014 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено Договір купівлі продажу іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454.

Отже, встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454, набув право приватної власності на іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яке в подальшому було також зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 6010055 від 14.06.2014 року.

Також встановлено, що 12.05.2020 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року.

Позивач стверджує, що набуття у власність відповідачем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі продажу від 14.06.2014 року було фактично здійснено за грошові кошти, надані її батьком, у зв`язку із чим позивач вважає, що таке майно є її особистою приватною власністю. А відтак, на думку такої сторони, вказаний договір купівлі-продажу є недійсним з огляду на наведені обставини. Окрім цього, сторона позивача наголошує на обставині здійснення нею невід`ємних поліпшень спірного майна через проведення коштовних ремонтних робіт такого об`єкту нерухомого майна, що на її думку, є окремою підставою для задоволення позову в частині визнання за нею права власності.

У свою чергу, сторона відповідача вказану обставину не визнає, стверджуючи про те, що розрахунок за таким спірним договором було здійснено саме відповідачем, про що прямо вказано у тексті договору, і будь-яких ремонтних робіт спірного об`єкту безпосередньо позивачем не здійснювалось.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що стороною позивача не доведена обставина придбання спірної 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за її особисті кошти, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Відмовляючи в задоволені позову в частині вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне майно за відповідачем, суд виходив із їх похідного характер від вимог про оспорення спірного договору.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Разом і з цим, відповідно до ст. 57 СК, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

При цьому, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Відтак, тягар доказування належності майна до особистої приватної власності одного із подружжя у справах такої категорії покладено на того із подружжя, хто заявляє такі вимоги. Подібні за своїм змістом правові висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Таким чином, суд 1 інстанції правильно звернув увагу, що стверджуючи про те, що спірна 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , такий учасник справи мав би надати на підтвердження вказаної обставини суду докази, які б відповідали критеріям достатності, достовірності, належності та допустимості.

В даному випадку, на підтвердження вказаної обставини сторона позивача посилалась на три джерела доказів:

1) письмова розписка від 26.07.2016 року, згідно якої ОСОБА_6 , батько позивача, надав грошові кошти ОСОБА_5 у розмірі 85 000 грн. 00 коп., в рахунок продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується власноруч написаною розпискою останнього, в присутності свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;

2) показання свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;

3) товарні чеки на придбання будівельних матеріалів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції, що надана позивачем розписка не підтверджує належності спірного майна до особистої приватної власності позивача.

Так, відповідно до п.4 спірного нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 14.06.2014 року, укладеного між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем частини квартири вчинено за 126 000 грн., зазначену суму грошових коштів саме покупець повністю сплатив продавцю до підписання договору, що свідчить підписанням сторонами договору купівлі продажу та відсутності будь яких фінансових претензій.

Тобто, засвідченням власноручним підписом вказаного договору ОСОБА_5 підтвердив обставину отримання грошових коштів безпосередньо від відповідача по справі.

Позивачка наголошувала, що начебто грошові кошти за вказаної розпискою передані її батьком в дар саме для придбання 1/2 частки квартири, і тому сама позивач вважає таке майно своєю особистою власністю. Тобто позивач визначила правову природу грошових коштів дарунок.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак означена розписка не оформлена як договір дарування, не посвідчена нотаріально. Без нотаріального посвідчення неможливо беззаперечно встановити, чи відповідають дати складення розписки, зазначені в ній, дійсним датам її написання, а відтак, чи дійсно передано кошти саме у сумі та в день, що зазначені у такий розписці. При цьому сторони не заявляли клопотання про призначення судової технічної експертизи документів для встановлення абсолютної давності розписок з метою доведення обставин придбання квартири за особисті кошти та на спростування презумпції спільності майна подружжя.

Також суд обгрунтовано не врахував показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , щодо обставин придбання спірної квартири та походження коштів, за які її було придбано, оскільки відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд вказує, що за загальним правилом показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

В даному випадку, зміст нотаріально посвідченого у відповідності до вимог чинного законодавства договору купівлі-продажу, який засвідчений підписами сторін із відповідними застереженнями щодо розрахунку за таким договором вочевидь переважає над змістом розписки, яка складена за формою, що не передбачена для даного виду правовідносин, та показами окремих свідків.

Доводи щодо неприйняття судом 1 інстанції, проведення ремонтних робіт в спірній квартирі, спростовуються наступними нормами.

Так, у частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що наявність грошових витрат одного із подружжя щодо особистого майна іншого подружжя може бути підставою для визнання такого майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом саме права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю того подружжя хто здійснив такі витрати.

При цьому, визнання такого майна спільною сумісною власністю обов`язково пов`язується законодавцем із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Однак в даному випадку відповідних позовних вимог при визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя позивачем не заявлялось.

Більш того, будь-яких достатніх належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані у наданих позивачем товарних чеках будівельні матеріали були використані саме для поліпшення спірного майна матеріали справи не містять. Так само, жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування саме збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було.

Враховуючи зазначене, суд 1 інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, що стороною позивача не доведена обставина придбання спірної 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за її особисті кошти, а відтак суд правомірно відмовив в задоволені позову в частині вимог про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Так само обґрунтовано суд відмовив в задоволені позову в частині вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне майно за відповідачем, оскільки такі вимоги мають похідній характер від вимог про оспорення спірного договору, у задоволенні яких судом обґрунтовано відмовлено.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: