Ухвала

25 травня 2023 року

м. Київ

справа № 587/2326/21

провадження № 61-7352ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Путивльська міська лікарня» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Путивльська міська лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Путивльська міська лікарня» Путивльської міської ради (далі - Путивльська міська лікарня) про визнання незаконним та скасування наказу тимчасово виконуючого обовязки (далі - т. в. о.) директора Путивльської міської лікарні ОСОБА_5 від 06 жовтня 2021 року № 134-к «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом», поновлення заявниці на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога та лікаря ультразвукової діагностики, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2021 року по день ухвалення рішення суду та 60 000,00 грн моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що наказом від 08 лютого 2021 року заявницю переведено на 0,25 посади акушер-гінеколога терапевтичного відділення № 2 і 0,25 посади лікаря ультразвукової діагностики поліклінічного відділення, а оскаржуваним наказом звільнено з роботи 06 жовтня 2021 року за прогул без поважних причин. Зазначала, що 01 жовтня 2021 року була відсутня на робочому місці у зв`язку з виїздом до міста Суми для отримання кваліфікованого сертифіката відкритого ключа в податковій службі, який необхідний для вчинення електронного підпису лікаря (медичного персоналу) для входу і роботи в уніфікованій медичній програмі «Medstar», для передачі даних про надані медичні послуги (прийом і лікування пацієнтів) до центральної бази Національної служби здоров`я України та отримання відповідної оплати за надані медичні послуги. Заявниця повідомила завідувачів поліклінічним відділенням ОСОБА_2 та терапевтичним відділенням № 2 ОСОБА_3 про завершення строку дії попереднього сертифікату відкритого ключа, після чого секретар т. в. о. директора попередньо в телефонному режимі записала позивачку на прийом до пункту обслуговування кваліфікованого надавача в податковій службі у місті Суми на 11 год 15 хв 01 жовтня 2021 року. Оскільки вказаний час співпадав з робочим часом заявниці, тому вона попередила безпосереднє керівництво про необхідність виїзду у відрядження до міста Суми, через що на її робочому місці була організована взаємозаміна. Крім того, для отримання службового сертифікату відкритого ключа заявниця отримала від т. в. о. директора лікарні ОСОБА_5 заповнену та підписану реєстраційну картку для юридичної особи встановленого зразка, оригінал статуту юридичної особи та наказ про призначення на посаду. У визначений час 01 жовтня 2021 року позивачка отримала службовий сертифікат відкритого ключа, після чого разом з водієм ОСОБА_4 на службовому транспорті повернулась до м. Путивля. Звертає увагу, що має неприязні стосунки з т. в. о. директора лікарні ОСОБА_5, яка зайняла цю посаду після двократного звільнення позивачки з посади директора лікарні, тобто відрядження було протиправно використане для незаконного звільнення. Вважала, що звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вплинуло на стан здоров`я, тобто заподіяло моральну шкоду у розмірі 60 000,00 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ т. в. о. директора Путивльської міської лікарні ОСОБА_5 від 06 жовтня 2021 року № 134-к «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з прогулом». Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді лікаря акушера-гінеколога та лікаря ультразвукової діагностики Путивльської міської лікарні. Стягнуто з Путивльської міської лікарні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2021 року по 22 лютого 2023 року у сумі 108 460,10 грн без урахування податків і зборів, 2 000,00 грн моральної шкоди, а також 2 724,00 грн судового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога та лікаря ультразвукової діагностики Путивльської міської лікарні.

Постановою Сумського апеляційного суду від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу Путивльської міської лікарні задоволено частково. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з Путивльської міської лікарні на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 жовтня 2021 року по 22 лютого 2023 року 108 156,36 грн з наступним утримання з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Стягнуто з Путивльської міської лікарні на користь ОСОБА_1 938,24 грн судового збору за подання позову. Стягнуто з Путивльської міської лікарні на користь держави 1 081,56 грн судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У травні 2023 року представник Путивльської міської лікарні через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою на рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 травня 2023 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник Путивльської міської лікарні посилається на пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Зокрема зазначає, що існує необхідність у формулюванні більш чітких критеріїв з метою забезпечення можливості визначення поважності причин відсутності на роботі через прогул.

Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19 зробив правовий висновок про те, що у випадку касаційного оскарження на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у касаційній скарзі має бути зазначено норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Виконання особою, яка звертається до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, мав викласти належне обґрунтування такої підстави касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у справах за аналогічних обставин. Так, у своїй постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, ним зроблено такий висновок: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Разом із цим, у зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 910/18531/19).

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, Верховний Суд, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій досліджено докази та встановлені обставини, відповідно до яких суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки відповідач, приймаючи рішення про накладення дисциплінарного стягнення, не врахував поважність причин відсутності позивачки на робочому місці, помилково кваліфікував її відсутність як прогул, відтак, вважали доведеними поважні причини відсутності позивачки на робочому місці 01 жовтня 2021 року, відхилили відповідні доводи відповідача про зворотнє, визнали незаконним і скасували наказ про звільнення та поновили заявницю на займаній посаді.

Таким чином, саме лише посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, без його обґрунтування, не свідчить про виконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо належного обґрунтування у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою судом апеляційної інстанції доказів у справі та не свідчать про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку, тому касаційна скарга Путивльської міської лікарні на рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 травня 2023 року підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Путивльська міська лікарня» на рішення Сумського районного суду Сумської області від 22 лютого 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Путивльська міська лікарня» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков