Головуючий у І інстанції Гребенюк В.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

До Подільського районного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 85, загальною площею 95,5 кв.м., житловою площею 64 кв.м.

В обґрунтування заяви зазначив, що протягом 11 років проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , він звернувся до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, у відповідь на яку йому було повідомлено про необхідність звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання з померлою ОСОБА_4 однією сім`єю.

У липні 2021 року ОСОБА_1 у порядку окремого провадження було подано до Солом`янського районного суду міста Києва заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю. Під час розгляду справи судом було встановлено, що право на квартиру оспорюється іншими особами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку із чим ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, у зв`язку із наявністю спору про право, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.

Незважаючи на наявність спору між претендентами на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16 серпня 2023 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену квартиру.

Позивач вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у формі накладення арешту на спірну квартиру до ухвалення рішення в даній справі є необхідним і єдиним достатнім заходом, метою якого є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідачів, оскільки на даний час відповідачі вже позбавили позивача можливості до вирішення спору оформити право власності на спадкове майно та на власний розсуд тепер можуть цим майном розпорядитися.

На думку позивача, негативним наслідком незабезпечення позову у даній справі є можливість реалізації спірної нерухомості під час вирішення спору, що призведе до затягування розгляду справи, оскільки виникне необхідність залучати до участі у справі нових власників та пред`являти додаткові позовні вимоги. З урахуванням того, що оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться у відповідачів, на відповідачів також зареєстровано право власності на квартиру, наразі існують підстави вважати, що відповідачі можуть безперешкодно відчужити спадкове майно без згоди позивача, що призведе до потенційних труднощів у подальшому виконанні можливого рішення суду про задоволення позову.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про задоволення його заяви про забезпечення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував, що у разі відчуження квартири її теперішніми власниками до ухвалення судом рішення позивач не зможе у повній мірі поновити свої права, та таке відчуження призведе до ускладнення розгляду даної справи, оскільки виникне необхідність залучення до участі у справі нового власника майна та звернення до суду із новими вимогами.

Апелянт зазначив, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Також посилається на те, що у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вказано, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення відповідачам копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження, які ними були отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення. Таким чином, відповідачі, повідомлені про розгляд справи, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги позивача до апеляційного суду не направили.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бахарєв М.А., апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечили та просили ухвалу суду залишити без змін, як законну та обґрунтовану.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги позивача без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9).

Суд першої інстанції, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, дійшов правильного висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому. При цьому, судом детально проаналізовано долучені ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову докази, які, дійсно, не доводять наявності підстав для задоволення його заяви, а зводяться до обґрунтування суті позовних вимог, що не являється предметом доказування при вирішенні питання про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на недоведеність заявником необхідності вжиття заходів забезпечення позову, обґрунтованим є висновок суду про відсутність належних правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, зазначений заявником, на даному етапі розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам… Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів… Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Враховуючи викладене, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість та недоведеність доводів, викладених у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову, та, як наслідок, відмову у задоволенні заяви.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та їх переоцінки; законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали ці доводи не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: