Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2023 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Чорної А.О.,

секретаря судового засідання Хорольської І.П.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

справа № 179/1549/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивує тим, що 02.07.1994 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 25.10.2022 року було розірвано. Перебуваючи у шлюбі в період з 02.07.1994 року по 25.11.2022 рік сторони набули спільно сумісне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Витрати на правову допомогу орієнтовно становлять 15 000 гривень, про що буде надано докази додатково, але розрахунок не є остаточний.

Просить суд визнати спільним сумісним майном подружжя та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частини та за ОСОБА_3 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 . Визнати спільним сумісним майном подружжя та у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частини та за ОСОБА_3 право власності на частини гаража, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 20.09.2023 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов.

27.11.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги визнає, натомість вважає необґрунтованим розмір заявленої правничої допомоги у розмірі 15 000 гривень та судових витрат з наступних підстав. Оскільки відповідач визнає позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, то судові витрати необхідно стягувати відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Крім того, вважає, що правова допомога у розмірі 15 000 гривень є завищеною та не відповідає складності справи. Позивачем не доведено, що відповідач ухилявся від вирішення даного питання в позасудовому порядку, шляхом укладання відповідної угоди про поділ спільного майна подружжя у нотаріальному порядку, а тому просить відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу в повному обсязі. Попередній розрахунок відповідача щодо понесених ним судових витрат у зв`язку з розглядом справи становить 3 000 гривень.

У судовому засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував, що спірне майно придбано під час шлюбу за спільні кошти, але не визнає витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 02 липня 1994 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі про реєстрацію шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 26, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с.9).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.10).

22.11.2006 року у період шлюбу було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 22.11.2006 року, посвідченому 22.11.2006 року приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області (а.с.11). Власником квартири є ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.13-14).

22.11.2006 року у період шлюбу було придбано гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 22.11.2006 року, посвідченому 22.11.2006 року приватним нотаріусом Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області (а.с. 12). Власником гаража є ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_3 (а.с.13-14).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ч. 7 ст. 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і за кошти подружжя.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на які було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідач позовні вимоги про поділ майна подружжя визнав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, судом встановлено, що квартира та гараж були придбані в період шлюбу, та джерелом їх набуття були спільні кошти подружжя.

Відповідно до положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 60 СК України, враховуючи те, що трикімнатна квартира та гараж були придбана у період шлюбу за спільні кошти подружжя, то суд приходить до висновку, що необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на вказане, виходячи з рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя, згідно ст. 70 СК України, слід визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 та право власності на частку гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 та право власності на частку гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову.

Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 1 499 грн. (а.с. 1), тому з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 749,50 грн. та підлягає позивачу поверненню з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником позивача адвокатом Коломоєць С.В. та відповідачем у судовому засіданні до закінчення судових дебатів по справі було заявлено, що докази, якими підтверджуються понесені судові витрати будуть надані суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне встановити позивачу та відповідачу строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат позивача та відповідача, які вони понесли у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 81, 141, 263, 273, 280-284, 288 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,2 кв.м, в тому числі, житловою площею 29,7 кв.м.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_3 гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частку гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на частку гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 749 грн. 50 коп. (сімсот сорок дев`ять гривень п`ятдесят копійок).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України 50 % судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви в розмірі 749 грн. 50 коп., квитанцією № 13902 від 23.08.2023 року.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення докази щодо розміру витрат, які вони понесли у зв`язку з розглядом справи.

Згідно п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 07.12.2023 року на 10 год. 00 хв.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду виготовлений 30.11.2023 року.

Суддя А.О. Чорна