ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3966/23 Справа № 204/8392/22 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 204/8392/22

Номер провадження 22-ц/803/3966/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Максюти Ж.І., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року головуючого судді Черкеза Д. Л. по цивільній справі про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів та заборгованості по аліментам,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 296 509, 16 грн та заборгованість по аліментам в розмірі 988 363,94 грн.

28 жовтня 2022 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. В порядку забезпечення позову заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження та переходу права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 ; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо здійснення державної реєстрації прав, пов`язаних з відчуженням та переходом права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . В іншій частині вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду в частині задоволених вимог заяви та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що при ухваленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано допустимих та достовірних доказів на підтвердження спору між сторонами. Зазначено, що враховуючи суми надані позивачу за 2022 рік, на думку відповідача, відсутні обставини, які б свідчили про те, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, у разі невжиття цих видів забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Бєлік А.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, як законну, обґрунтовану, прийняту з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначено, що застосований судом захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами та дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у виконанні майбутнього рішення у разі задоволення позовних вимог. Вважають, що відповідач робить все можливе задля уникнення виконання майбутнього рішення суду, зокрема, здійснює дії щодо відчуження належного йому майна. За час розгляду справи відповідачем вже здійснено відчуження двох автомобілів та нерухомого майна,що підтверджується витягом щодо відповідача від 20 вересня 2022 року та 28 квітня 2023 року, та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду .

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Заніздра А.П. просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник ОСОБА_1 адвокат Чернецька О.А. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ,у повному обсязі підтримала доводи відзиву .

Сторони у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату,час і місце розгляду справи ( а.с.137 ). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції з урахуванням матеріально-правової вимоги позивача до відповідача ,керувався положеннями ст.150 ЦПК України ,відповідно до якої позов забезпечується шляхом заборони вчиняти певні дії.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

Як вбачається з досліджених матеріалів справи, порушуючи питання про забезпечення позову,стороною позивача зазначено, що предметом позову є стягнення неустойки (пені) в розмірі 296 509, 16 грн та заборгованості по аліментам в розмірі 988 363,94 грн. Кошти, що є предметом даного спору, є законною власністю малолітніх дітей, і мають особливе призначення - забезпечення потреб дітей. Відповідач неодноразово заявляв позивачу, що знає способи, щоб не платити аліменти і приховати дохід. Сума пені за прострочення сплати аліментів та сума заборгованості по аліментам є великою, тому відповідач може ухилятись від їх сплати. На підтвердження того, що відповідач не має наміру сплачувати аліменти та виконувати рішення суду у даній справі, свідчить факт подання останнім позовної заяви про розірвання договору про надання утримання на дітей (справа № 204/8026/22). Враховуючи небажання відповідача сплачувати аліменти, у позивача є підстави вважати, що ОСОБА_2 може в будь-який момент здійснити відчуження нерухомого майна третім особам. Відчуження відповідачем нерухомого майна у свою чергу зумовить реальну загрозу невиконання чи значно утруднить виконання рішення суду у випадку задоволення позову та об`єктивно вплине на права та інтереси малолітніх дітей, в інтересах яких позивач і звернулась з позовною заявою до суду. На думку позивача, відповідач може вчинити дії з відчуження нерухомого майна, а тому наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першої статті 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема, пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки це є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

Разом з тим, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

А тому, доводи скаржника про відсутність допустимих та достовірних доказів на підтвердження спору між сторонами не є слушними.

З урахуванням наведеного ,суд першої інстанції дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії,оскільки,беручи до уваги матеріально-правові вимоги позивача до відповідача і зміст заявлених позовних вимог , невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в подальшому та ускладнити захист і поновлення порушеного права позивача у разі задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог .

Апеляційний суд зауважує, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження та переходу права власності на нерухоме майно, лише тимчасово обмежить права відповідача щодо розпорядження цим майном, проте, такі заходи не перешкоджають здійсненню відповідачем права користування та володіння даним майном, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують. Доводи відзиву є слушними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвала постановлена у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Щодо поданої представником позивача ОСОБА_4 - адвокатом Бєлік А.С. заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд не вбачає процесуальних підстав для її задоволення, оскільки вона є передчасною. Так,відповідно до ч.ч. 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. В даному випадку апеляційний суд переглядає ухвалу суду про забезпечення позову, а тому згідно з ст. 141 ЦПК України , суд не вирішує питання про розподіл судових витрат на цій стадії цивільного процесу, оскільки вказані судові витрати підлягають розподілу при вирішенні спору по суті відповідним судом.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 29 травня 2023 року .

Судді: