Дата документу 24.05.2023 Справа № 334/6097/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6097/18 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/748/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Журавльов Дмитро Володимирович про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом, який у червні 2019 року уточнено до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 14 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та кредит» (далі по тексту ТОВ «Банк «Фінанси та кредит») та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №3150-067К, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 155000,00 грн, зі сплатою 20% річних, строком до 14 червня 2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та Банком було укладено Іпотечний договір №3150-067І від 14 червня 2007 року, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 51,2 кв.м та житловою площею 34,2 кв.м. з прибудовами до нього, площа земельної ділянки на якій розташований житловий будинок складає 1144 кв.м.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та Банком було укладено Іпотечний договір № 3150-067І/1 від 08 вересня 2008 року, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер :04:007:0168, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

14 червня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір Поруки № 3150-067П, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань.

08 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про відкриття кредитної лінії №3150-067К від 14 червня 2007 року, якою було внесено зміни: в п. 2.1 зазначеного кредитного договору, а саме банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпечності, поворотності, строковості, платності в розмірі 369500, 00 грн, зі сплатою 21,0% процентів річних, в пункт 3.2 - позичальник зобов`язується повністю повернути кредит, отриманий за цим договором до 14 червня 2022 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок щомісяця, в термін з 01 по 10 число кожного місяця згідно графіка заборгованості згідно додатку №1 до додаткової угоди № 1 від 08 вересня 2008 року.

08 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладена додаткова угода № 1 до договору поруки від 14 червня 2007 року № 3150-067П.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ « Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, згідно якого банк передав позивачу всі права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії від 14 червня 2007 року № 3150-067 К. Договір відступлення прав вимоги набрав чинності 17 вересня 2015 року. Таким чином, Державна іпотечна установа стала новим кредитором та іпотекодержателем за іпотечним кредитом.

16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 було направлено повідомлення про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк «Фінанст та Кредит» та Державною іпотечною установою за вищезазначеними кредитним, іпотечним та догором поруки договорів, яке останній отримав 20 жовтня 2015 року.

Проте, через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка станом на 24 червня 2019 року становить 540307,24 грн, з яких: сума основного боргу 206141,61 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 151196, 38 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів 48278, 02 грн, інфляційні втрати - 106097, 79 грн.

На підставі вищевикладеного уточновши позовні вимоги Державна іпотечна установа просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за Кредитним договором № 3150-067К від 14 червня 2007 року, яка станом на 24 червня 2019 року становить 540307,24 грн, яка складається: основна сума боргу - 206141, 61 грн, прострочені відсотки за користування кредитом- 151196, 38 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів 48278, 02 грн, інфляційні втрати - 106097, 79 грн та судові витрати у розмірі 7104, 61 грн, витрати на відрядження представника Державної іпотечної установи у розмірі 604,67 грн.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Державної іпотечної установи, ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в особі Уповноваженої особи по ліквідації банку Ірклієнко Ю.П., Фонду Гарантування Вкладів Фізичних осіб, третя особа: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Журавльов Д.В. в якому просив визнати Договір відступлення прав вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року, який не є причетним до Договору про відкриття кредитної лінії №3150-067К від 14 червня 2007 року, визнати недостовірним розрахунок боргу, який наведено довідкою № 3442/32/28 від 31 липня 2018 року з сумою боргу по тілу кредиту у розмірі 206 141,61 грн, зобов`язати відповідача здійснити рефінансування кредиту.

Увалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (т.1 а.с.249).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2019 року залучено до участі у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватного нотаріуса Журавльова Дмитра Володимировича у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року в задоволенні позову Державної іпотечної установи відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна іпотечна установа в особі представника адвоката Тодосієнко В.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути судові витрати у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що боржник належному кредитору, Державній іпотечній установі, відповідні платежі не здійснював, що призвело до утворення заборгованості у відповідному розмірі, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свої порушених прав та інтересів. Зазначає, що подаючи позов до суду, позивач надав довідку про стан заборгованості від 31 липня 2018 року за вих. № 3442/32/28, яка містить розрахунок заборгованості з детальним описом складових. Також судом першої інстанції не було враховано того, що заборгованість виникла через припинення відповідачем сплати платежів за кредитним договором від 14 червня 2007 року на рахунок Державної іпотечної установи. Під час судового розгляду справи, відповідач зазначав, що ним було сплачено на погашення заборгованості 396045, 34 грн на рахунок АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Тобто боржник не заявляв про виконання ним зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та про відсутність заборгованості за кредитним договором. Відповідно до підпункту 3.4.2 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, укладеного між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою, сторони домовилися про те, що у разі отримання грошових коштів від боржників в рахунок виконання зобов`язань за договорами, перелік яких зазначено у додатках до цього договору, після набрання чинності пунктом 1.2 цього договору, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зобов`язаний перерахувати такі грошові кошти на рахунок нового кредитора № 9, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України», протягом трьох робочих днів з дня отримання таких коштів, проте кошти на адресу Іпотечної установи про погашення ОСОБА_1 вищезазначеного кредитного договору не надходили.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Журавльов Дмитро Володимирович, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, судової повістки ( т. 3 а.с. 125-126, а.с. 150, а.с. 153) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборговнаості за кредитним договором № 3150-067К від 14 червня 2007 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведений факт належного повідомлення відповідачів про зміну кредитора, що позбавило ОСОБА_1 можливості сплачувати щомісячний платіж на рахунки Державної іпотечної установи. З моменту зміни рахунків АТ «Банк «Фінанст та Кредит» відповідач ОСОБА_1 продовжував сплачувати повернення коштів на новий рахунок повідомлений йому ПАТ Банк «Фінанси та Кредит». За період з лютого 2015 року по вересень 2019 року відповідачем сплачено 396045, 34 грн, що підтверджується наданими суду копіями квитанцій про здіійснення оплати за спірним кредитним договором. Таким чином на момент звернення позивача з позовом було відсутнє прострочення сплати щомісячних платежів та умов кредитного договору з боку відповідача ОСОБА_1 й відсутні підстави для їх стягнення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2 , то колегія прийшла до наступних висновків.

Позов у цій справі пред`явлено 20 серпня 2018 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2018 року відкрито провадження у цій справі.

Також установлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть видане Дніпровським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 813(т. 4а.с 132).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України).

З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Норма статті 255 чинного ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі - спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, а відкривши провадження у справі в цій частині, мав його закрити на підставі пункту 1 статті 255 ЦПК України.

Отже, суд першої інстанції вчинив порушення норм процесуального права та розглянув справу у відношенні померлої особи.

Суд першої інстанції на вказане порушення норм процесуального права уваги не звернув та переглянув справу по суті.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд вваєжає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги на підставі частини четвертої статті 367 ЦПК України .

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року у цій справі у частині позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 статті 255 ЦПК України.

Що стосується позовних вимог Державної іпотечної установи про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 14 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №3150-067К, відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 155000,00 грн, позичальник зобов`язується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до Додатку №1, строком до 14 червня 2019 року (т.1 а.с.31-34).

Відповідно до п. 2.1 Договору про відкриття кредитної лінії відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 20 % річних.

Відповідно до до п. 2.2 вказаного Договору для обліку виданих у рахунок Невстановлювальної кредитної лінії Кредитних ресурсів Банк відкриває Позичальнику Позичковий рахунок № НОМЕР_2 .

Віповідно до п.3.2 вказаного Договору позичальник зобов`язується повністю повернути Кредитні ресурси, отримані за цим Договром до 14 червня 2019 року, погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суи на Позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до Додатку №1.

Банк та відповідач 1 підписали графік зниження розміру заборгованості, який є Додатком № 1 до кредитного договору (пункт 7.8. Кредитного договору).

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 14 червня 2007 року, заявою позичальника від 14 червн 2007 року (а.с.35).

14 червня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір Поруки № 3150-067П, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань (т.1 а.с.49-50).

Пунктом 2.1. Договору поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 3.4 Кредитного договору встановлено, що банк має право вимагати дострокового повернення Кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов договору, зокрема у випадку якщо Позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди відповідно до пунктів 3.2, 4.3., 4.4., 4.7, 4.8.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , між банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №3150-067І від 14 червня 2007 року, який було зареєстровано за № 1513 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В., предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 51,2 кв.м та житловою площею 34,2 кв.м. літера «А», погріб з шийкою літера «пг2», літня кухня літера «Б», сарай літери «Е,В,Г», вбиральня літера «Д», паркани №2,5, ворота - №4, водопровід - №3, замощення №1, площа земельної ділянки на якій розташований житловий будинок складає 1144 кв.м., що належить іпотекодавцю на підставі Договору дарування від 05 лютого 1991 року посвідченого Другою Запорізькою нотаріальною конторою за реєстровим №1-269 та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14626349, реєстраційний №18924987, номер назпису 1013 в книзі 8, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 21 травня 2007 року (т.1 а.с.41-44).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , між банком та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 3150-067І/1 від 08 вересня 2008 року, який було зареєстровано приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовим Д.В., предметом якого є земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться у АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер :04:007:0168, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка набута іпотекодавчем на підставі рішення двадцять другої сесії п`ятого скликання Запорізької міської ради №41/109 від 25 червня 2008 року та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 06 серпня 2008 року, серія ЯЕ №288366, виданого відділом земельних ресурсів у м. Запоріжжя Запорізької області, та зареєстрованого за №68 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі (т.1 а.с.45-47).

08 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про відкриття кредитної лінії №3150-067К від 14 червня 2007 року, якою було внесено зміни: в п. 2.1 зазначеного кредитного договору, а саме банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпечності, поворотності, строковості, платності в розмірі 369500, 00 грн, зі сплатою 21,0% процентів річних, в пункт 3.2 - позичальник зобов`язується повністю повернути кредит, отриманий за цим договором до 14 червня 2022 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок щомісяця, в термін з 01 по 10 число кожного місяця згідно графіка заборгованості згідно додатку №1 до додаткової угоди № 1 від 08 вересня 2008 року ( т. 1 а.с. 36-39).

08 вересня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» та поручителем ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до договору поруки № 3150-067п від 14 червня 2007 року щодо збільшення кредиту до 369500,00 грн зі сплатою 21% процентів річних, строком дії кредитного договору до 14 червня 2022 року ( т. 1 а.с. 40)

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений Договір відступлення права вимоги № 17/4-В(т.1 а.с.24-30).

Відповідно до п. 1.2. Договору відступлення первісний кредитор (Банк) відступає, а новий кредитор (Позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору, включаючи кредитний, договір поруки та іпотечний договори ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 2.1 договору відступлення пункт 1.2 договору набирає чинності в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до пункту 1.4 договору відступлення права вимоги № 17/4-В на дату набрання чинності пунктом 1.2 договору вартість прав вимоги визначається як загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором, зазначеної у вимозі про погашення заборгованості за фінансовим кредитом, надісланій первинному кредитору новим кредитором. Загальна сума заборгованості первісного кредитораза кредитним договором складається з непогашеної суми основного боргу, суми нарахованих процентів, суми розрахованих пені і штрафів.

Постановою Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 АТ Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до додатку № 1, та № 2 до договору про відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року вбачається, що крім інших були передені Договір про відкриття кредитної лінії №3150-067К від 14 червня 2007 року, укладений 14 червня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 заборгованість за зазначеним кредитним договором на момент передачі становить 206141, 61 грн ( т. 1 а.с. 28-29).

16 жовтня 2015 року позивачем на адресу місця проживання відповідача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 було направлено повідомлення рекомендованим листом про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою по кредитному договору № 3150-067К від 14 червня 2007 року, іпотечним договорм № 3150-0671 від 14 червня 2007 року, договором поруки № 3150-067П від 14 серпня 2007 року, яке ОСОБА_1 отримав 20 жовтня 2015 року, про що зазначено в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення з трекінгкодом 762 0. ( т. 1 а.с. 16-19, т. 3 а.с. 244).

Згідно паспорту серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 25 серпня 1992 року (т.1 а.с.1-8).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина друга статті 1054 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України).

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до статті 527 ЦК України боржнк зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредиор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із сутті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги..

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою, банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права та обов`язки за договором про відкриття кредитної лінії від 14 червня 2007 року № 3150-067 К, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ Банк «Фінанси та Кредит».

Таким чином, до нового кредитора Державна іпотечна установа переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно з пунктом 1.4 договору відступлення права вимоги № 17/4-В на дату набрання чинності пунктом 1.2 договору вартість прав вимоги визначається як загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором, зазначеної у вимозі про погашення заборгованостіза фінансовим кредитом, надісланій первинному кредитору новим кредитором. Загальна сума заборгованості первісного кредитора за кредитним договором складається з непогашеної суми основного боргу, суми нарахованих процентів, суми розрахованих пені і штрафів.

Відповідно до довідки про залишки заборгованості за кредитом, наданої позивачу АТ «Банк «Фінанси і Кредит», залишок основних зобов`язань боржника ОСОБА_1 станом на 01 вересня 2015 року становить 206141, 61 грн.

Звертаючись до суду із позовом, Державна іпотечна установа посилалася на те, що через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у ОСОБА_1 утоворилась заборгованість, яка станом на 24 червня 2019 року становить 540307,24 грн, яка складається: основна сума боргу - 206141, 61 грн, прострочені відсотки за користування кредитом- 151196, 38 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів 48278, 02 грн, інфляційні втрати - 106097, 79 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 поштові повідомлення про відступлення права вимоги від позивача не отримував, тому сплачував кошти повернення кредиту на новий рахунок первісного кредитора, сплативши за період з лютого 2015 року по вересень 2019 року загальну суму 396045, 34 грн, тому й не має підстав для задоволення позову.

Водночас, згідно пункту 3.4.2 договору відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року укладеного між ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою, сторони домовилися, що у разі отримання грошових крштів від боржників в рахунок виконання зобов`язань за договорами, перелік яких зазначений у додатках до цього договору, після набрання чинності пунктом 1.2 цього договору, перераховувати такі грошові кошти на рахунок нового кредитора № 9, відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» протягом трьох робочих днів з дня отримання таких коштів.

Отже, згідно правового аналізу вказаної умови договору відступлення прав вимоги, апеляційний суд приходить до висновку, що ПАТ « Банк « Фінанси та Крдит» не було уповноваженою особою Державної іпотечної установи, в контексті розуміння статті 527 ЦК України, а мирова угода укладена між Банком та установою, яка затверджена ухвалою господарського суду міста Києва від 20 січня 2016 року стосується тільки останніх та підписанаУповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зазначеною угодою не встановлюється та не змінюються права чи обов`язки відповідача у даній справі. Тому посилання відповідача ОСОБА_1 на лист ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 11 липня 2016 року № 22.5/1913 та врегулювання мировою угодою порядку взаємозвірок платежів, не спростовують пояснення позивача про відсутність домовленостей між первісним та новим кредиторами щодо визначення уповноваженої особи для прийняття виконання зобов`язання.

Листом Державної іпотечної установи від 16 жовтня 2015 року № 7057/11/2 ОСОБА_1 було повідомлено, що установа є новим кредитором у зв`язку із відступленням прав вимоги банком за його договірними зобов`язаннями. Роз`яснено про необхідність позичальнику утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки АТ « Банк « Фінанси та Кредит» та зазначено, що з 17 вересня 2015 року здійснення усіх платежів в погашення заборгованості за іпотечним кредитом необхідно здійснювати через установи АТ «Ощадбанк» або АБ «Укргазбанк» за реквизитами іпотечної установи, поточні рахунки ДІУ: № НОМЕР_4 Банк отримувач: АБ « Укргазбанк» або № 9 Банк отримувач АТ «Ощадбанк». Повідомлено, що станом на 01 вересня 2015 року залишок заборгованості за основним зобов`язанням по кредитному договору ОСОБА_1 становить 206141, 61 грн. Для узгодження подальших заходів щодо заборгованосты за основним зобов`язанням звернутится до Державної іпотечної установи. Зазначене повідомлення з додатками було направлено рекомендованим листом на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 16-18).

Вищезазначений лист Державної іпотечної установи з додатками, у тому числі примірник договору відступлення з реквізитами банківської установи, особисто був отриманий ОСОБА_1 20 жовтня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з трекінгкодом 762 0 та свідчить про належну обізнаність позичальника про зміну кредитора та його реквізити (т. 3 а.с. 200).

Зазначене повідомлення було додано апелянтом до апеляційної скарги та приймається апеляційним судом як належний доказ відповідно до положень частини 1, 2, 3 ст. 367 ЦПК України.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про наявність судових рішень про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за кредитами від 11 лютого 2015 року № 17/4-В(стаття 204 ЦК України).

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та зводяться до власного тлумачення заявниками норм процесуального права, що не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

Слід зауважити, що умови укладеного між сторонами кредитного договору не містять заборони щодо заміни кредитора у зобов`язанні. Тоді як відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що Державна іпотечна, як новий кредитор набув право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за укладеними між ним та ТОВ « Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Державна іпотечна установа, кредитним договором і договором поруки, тому заборгованість підлягає стягненню саме на користь Державної іпотечної установи.

З огляду на зазначене слід також прийти до висновку щодо неналежного виконання позичальником основного зобов`язання за кредитним договором.

До аналогічнимх висноків прийшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 534/1809/16-ц ( провадження № 61-33572св18), у постанові від 09 квітня 2020 року у справі 3 534/1809/16-ц ( провадження № 61-11422 св19).

При цьому, слід зауважити, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що за період з лютого 2015 року по вересень 2019 року, відповідачем ОСОБА_1 первісному кредитору сплачена заборгованість за вищезазначним кредитни договором на суму 396045.34 грн.

Знаданого ОСОБА_1 розрахунку заборгованості та копій квитанцій про здіснення оплати за спірним кредитним договором останнім сплачено зазначену суму за період з 19 червня 2007 року по 19 вересня 2018 року, а за період з 21 жовтня 2015 року по 19 вересня 2018 року, тобто після відступлення права вимоги сплачено всього 20000, 00 грн ( т. 2 а.с. 202 258).

Відповідно до пункту 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Звертаючись до суду із позовом, Державна іпотечна установа посилалася на те, що через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у ОСОБА_1 утоворилась заборгованість, яка станом на 24 червня 2019 року становить 540307,24 грн, яка складається: основна сума боргу - 206141, 61 грн, прострочені відсотки за користування кредитом-151196, 38 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів 48278, 02 грн, інфляційні втрати - 106097, 79 грн.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з пунктами 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, наданий позивачем розрахунок заборгованості суд першої інстанції належним чином не дослідив, висновки щодо правильності нарахування заборгованості за кредитним договором за усіма її складовими не зроблені.

Водночас, позивач надав довідку про стан заборгованості від 25 червня 2019 року № 4860/32/28, яка містить детальний розрахунок заборгованості з описом складових ( т. 2 а.с. 36-39), проте відповідач не надав аргументів на його спростування.

В рішенні суду першої інстанції зазначено, що ОСОБА_1 сплачено 396045, 34 грн.

Проте, судом першої інстанції взагалі не досліджувалось, кому сплачував кошти відповідач ОСОБА_1 , і як саме були розподілені ці кошти.

З наданого відповідачем розрахунку заборгованості та копій квитанцій про здійснення оплати за спірним кредитним договором вбачається, що ОСОБА_1 сплачено вищезазначену суму за період з 19 червня 2007 року по 19 вересня 2018 року, за період з 21 жовтня 2015 року по 19 вересня 2018 року відповідачем сплачено лише 20000, 00 грн ( т. 2 а.с. 202 258).

ОСОБА_1 стверджує, що він робив оплату за кредитним договором уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів на здійснення ліквідації АТ «Банк» «Фінанси та Кредит». Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що кошти, які сплачував ОСОБА_1 , дійсно були отримані Фондом та направлені на погашення боргу за кредитним договором від 14 червня 2007 року № 3150-067К.

Після затвердження остаточного акту звірення між Державною іпотечною установою та Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 01 травня 2020 рік заборгованість тіла кредиту за вищезазначеним кредитним договором становить 206141, 61 грн ( т. 3 а.с. 245).

Отже, залишок заборгованості за кредитним договором від 14 червня 2007 року № 3150-067 К станом на 17 вересня 2015 рік та 01 травня 2020 року залишився на одному й тому ж рівні 206141,61 грн.

Належних доказів, які б свідчили про те, що від АТ «Банк Фінаси та Кредит» надходили кошти на рахунки Державної іпотечної установи в погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, матеріали справи не містять.

В Постанові Верховногго суду у справі № 331/7975/13-ц від 23 березня 2020 року суд прийшов до висновку, що «чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися розмір заборгованості. Відповідно зстосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Розрахунок заборгованості наданий банком є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі. Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав».

Всі заперечення ОСОБА_1 по справі фактично зводяться до його незгоди з наданими позивачем на обгрунтування позовних вимог доказів по справі, без обгрунтування належними доказами власної позиції.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції

не забезпечив повного та всебічного розгляду справи та дослідження обставин справи, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, формально відмовив у задоволенні позову, фактично самоусунувшись від розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, що свідчить про незаконність судового рішення.

Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором від 14 червня 2007 року № 3150-067 К не було виконано належним чином, тому оцінивши встановлені у справі обставини та враховуючи правові висновки Верховного Суду викладені в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 757/46709/16 ц, від 09 квітня 2020 року у справі № 534/1809/16-ц колегія суддів приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в частині стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 .

Таким чином, аргументи апеляційної скарги частково є виправданими, а судове рішення підлягає скасуванню з ухваленям нового судового рішення про задоволення позову, а саме стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 червня 2007 року № 3150-067К у сумі 540307, 24 грн з відповідача ОСОБА_1 , оскільки в частині позовних вимог до ОСОБА_2 провадження у справі підлягає закриттю.

Згідно з ч.ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаютьсяч, у разі відмови в позові на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом фактично задоволенні позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, судові витрати у вигляді сплати позивачем судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6050, 80 грн ( т. 1 а.с. 6), у розмірі 2 053, 81 грн ( т, 2 а.с. 35), що разом становить у розмірі 8104,61 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 9076, 20 грн (т.3 а.с. 230, т. 4 а.с. ) підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи.

Керуючись ст. ст. 255, 257, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року у цій справі скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог Державної іпотечної установи до поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3150-076 К від 14 червня 2007 року - закрити.

В іншій частині прийняти нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за Кредитним договором № 3150-067К від 14 червня 2007 року у сумі 540 307,24 грн з яких: сума основного боргу 206 141,61 грн, прострочені відсотки за користування кредитом - 151196,38 грн, пеня 76 871,46 грн, інфляційні витрати 106 097,79 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8104,61 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 9076,15 грн, а всього у розмірі 17180, 76 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 травня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.