Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 723/1233/17

провадження № 61-1002св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Лисака І. Н., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та заяви про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя.

Предметом поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначено таке майно: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані на

АДРЕСА_1 ; торговий центр на АДРЕСА_2 із належною до нього земельною ділянкою площею 0, 4287 га; транспортні засоби: «Mercedes» ML 320, 2007 року випуску, «Mercedes» Vito, 2006 року випуску.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 06 листопада 2018 року затверджено мирову угоду мiж сторонами у справi за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до

ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя та закрито провадження у справі.

Указану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 , посилаючись

на те, що цією ухвалою порушено його права як кредитора відповідно

до рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 29 січня 2018 року, залишеного в силі постановою Верховного Суду

від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, у якій встановлено факт отримання ОСОБА_2 у позику 400 000,00 доларів США від ОСОБА_3 з метою закінчення будівництва торгового центру на

АДРЕСА_2 , що є, зокрема, предметом мирової угоди.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 серпня

2019 року ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 06 листопада 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 29 жовтня 2019 року залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_3 .

У червні 2022 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якій зазначено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2018 року у справі

№ 723/405/17 з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 10 739 050,00 грн та 3 % річних у сумі 230 717,20 грн. У вказаній справі встановлено, що ОСОБА_2 взяв у позику у ОСОБА_3 400 000,00 доларів США на будівництво торгового центру на

АДРЕСА_2 . У цій справі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд здійснити поділ вказаного торгового центру та земельної ділянки, на якій він розташований, вважаючи це майно спільним майном подружжя.

У свою чергу, правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність боргових зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, а тому заборгованість за договором позики має бути врахована при поділі майна подружжя у цій справі.

Крім того, у період із 22 лютого 2013 року до 07 липня 2014 року

ОСОБА_2 отримував від ще однієї особи - ОСОБА_4 грошову суму у загальному розмірі 693 000,00 доларів США, які були необхідні для фінансування будівництва торгового центру.

Зазначені кошти, отримані від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , були витрачені в інтересах сім`ї, однак ОСОБА_1 не бажає брати участь у виконанні боргових зобов`язань.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив: прийняти заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог до спільного розгляду

з первісним позовом та ухвалити рішення, яким визнати, що зобов`язання

з погашення перед ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у сумі

10 739 050,00 грн та 3 % річних у сумі 230 717,20 грн є солідарним обов`язком ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати, що зобов`язання

з відшкодування збитків ОСОБА_4 у сумі 18 849 600,00 грн є солідарним обов`язком ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 24 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 серпня 2022 року, заяву зустрічного позову ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог повернуто заявнику.

Судові рішення мотивовано тим, що збільшені ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги не є взаємопов`язаними із первісними і їх спільний розгляд є недоцільним, а також не вбачається, що задоволення цих вимог може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 червня

2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 17 серпня

2022 року скасовано, справу направлено для розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна, а тому суди попередніх інстанцій помилково вважали, що вимоги ОСОБА_2 про визнання солідарним з

ОСОБА_1 обов`язку з повернення коштів за договорами позики, укладеними з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не пов`язані з первісними позовними вимогами, оскільки правовідносини за зобов`язаннями, якщо вони виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна подружжя.

Крім того, вирішуючи питання про прийняття поданого ОСОБА_2 документа як зустрічного позову, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на назву цього документа «Заява про збільшення зустрічних позовних вимог», не перевірили, чи є такий документ збільшенням позовних вимог

у розумінні пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, не проаналізували його на предмет одночасної зміни підстав та предмета зустрічного позову, не перевірили, чи подано його у строк, встановлений статтею 49 ЦПК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій при новому розгляді заяви про збільшення зустрічних позовних вимог

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 02 листопада 2022 року заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про збільшення позовних вимог повернуто

ОСОБА_2 .

Повертаючи заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що вказана заява не є збільшенням розміру раніше заявлених за зустрічним позовом позовних вимог, тому її назва не відповідає її змісту і за своїм правовим характером не є заявою про збільшення розміру позовних вимог у контексті пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України.

Залучення до участі в справі про поділ спільного майна подружжя в якості відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до яких позивач за зустрічним позовом

та за заявою про збільшення зустрічних вимог не висуває позовних вимог,

є штучним розширенням складу учасників справи, що не відповідає засадам участі у справі кількох відповідачів. Спірні правовідносини між позивачем

за зустрічним позовом та наведеними вище особами мають інший предмет доказування, ніж заявлений у первісній редакції зустрічної позовної заяви,

та не може вважатися зміною предмета зустрічного позову, є намаганням одночасно змінити предмет, підстави і склад сторін первісної редакції зустрічного позову, що є неприпустимим.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 02 листопада 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що предметом первісного

та зустрічного позовів є поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_2

в заяві про збільшення позовних вимог посилався на необхідність визнання солідарним з ОСОБА_1 обов`язку з повернення коштів за договорами позики, укладеними з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки правовідносини за зобов`язаннями, якщо вони виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна подружжя. Таким чином, у заяві ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог предметом спору є кошти, отримані за договором позики, і як зазначає ОСОБА_2 , ці кошти є майном подружжя, отже, висновок суду про одночасну зміну предмета та підстав позову в заяві про збільшення позовних вимог є помилковим.

Об`єднання цих вимог в одному провадженні та їх спільний розгляд, на думку апеляційного суду, є доцільним та заощадить час і буде сприяти захисту прав та інтересів обох сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня

2022 року, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, залишивши в силі ухвалу суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У лютому 2023 року справу № 723/1233/17 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, вимог статей

49, 175, 193, 264, 417 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції

у порушення вимог статті 417 ЦПК України не враховано вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 12 жовтня 2022 року. Поза увагою суду залишилось те, що заява про збільшення зустрічних позовних вимог спрямована на одночасну зміну предмета та підстав позову. Зокрема, за первісною редакцією зустрічного позову ОСОБА_2 зазначав, що існування в нього боргових зобов`язань перед третіми особами є підставою для визнання спірних об`єктів нерухомого майна його особистою приватною власністю, оскільки кошти він отримував для підприємницької діяльності, будівництва торгового центру. Разом із тим, у заяві про збільшення зустрічних позовних вимог він стверджує, що отримані за грошовими зобов`язаннями кошти використано в інтересах сім`ї, тому їх потрібно визнати солідарним зобов`язанням колишнього подружжя.

Крім того, у порушення положень статті 374 ЦПК України апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень та вирішив по суті питання прийняття заяви про збільшення позовних вимог, позбавивши суд першої інстанції його дискреційних повноважень.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є позивачем за первісним позовом, а ОСОБА_2 - за зустрічним. Спір стосується поділу майна подружжя.

Судами установлено, що предметом поділу між ОСОБА_1

та ОСОБА_2 є таке майно: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані на АДРЕСА_1 ; торговий центр на

АДРЕСА_2 із належною до нього земельною ділянкою площею 0, 4287 га; транспортні засоби «Mercedes» ML 320,

2007 року випуску, «Mercedes» Vito, 2006 року випуску.

Звертаючись 20 червня 2022 року із заявою про збільшення зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 указав про наявність у нього перед

ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі

10 739 050,00 грн та 3 % річних у сумі 230 717,20 грн, яка стягнута рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 29 січня 2018 року, залишеним без змін постановоюВерховного Суду

від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17, а також перед ОСОБА_4 за договором позики заборгованість у розмірі 18 849 600,00 грн. Вказував, що зазначені кошти були отримані та витрачені в інтересах сім`ї, зокрема на будівництво торгового центру на АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 у зазначеній заяві просив ухвалити рішення, яким визнати, що зобов`язання з погашення перед ОСОБА_3 заборгованості

за договором позики у сумі 10 739 050,00 грн та 3 % річних у сумі

230 717,20 грн є солідарним обов`язком ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 ; визнати, що зобов`язання з відшкодування збитків

ОСОБА_4 у сумі 18 849 600,00 грн є солідарним обов`язком ОСОБА_2

та ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом.

Верховний Суд зазначає, що право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого

у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета

і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу

(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року

у справі № 487/10128/14-ц).

Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У свою чергу, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При поданні заяви про збільшення позовних вимог, зміну предмета або підстав позову, позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Одночасна зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 352/1331/20, від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України.

У справі, що переглядається, встановлено, що предметом первісного та зустрічного позовів є поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до попередньої редакції зустрічного позову, поданого 02 травня 2018 року (т. 2 а. с. 120-125) «Про поділ майна подружжя, визнання

права власності, про стягнення грошової компенсації за частки у спільному майні подружжя» ОСОБА_2 зазначено предметом зустрічного позову визнання права особистої приватної власності ОСОБА_2

та стягнення грошової компенсації з ОСОБА_1 . Заявлена ціна позову - 27 595 856,00 грн.

Підставами таких зустрічних позовних вимог було зазначено визнання особистою приватною власністю торгового центру, який належить до майна фізичної особи-підприємця, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, побудовано за кошти, отримані позивачем за зустрічним позовом як підприємцем від інших осіб, а не за кошти подружжя. Земельна ділянка належить йому в порядку статті 377 ЦК України у зв`язку із набуттям права власності на торговий центр, який на ній розміщено. Щодо вимоги про отримання компенсації зазначав, що виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільному майні, яким є заявлені до поділу два транспортні засоби, половина з якої повинна бути стягнута судом на його користь.

У свою чергу, у заяві «Про збільшення зустрічних позовних вимог»

від 20 червня 2022 року зазначена ціна позову в сумі 29 819 367,20 грн, яка складається: з зобов`язання по погашенню перед ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в сумі 10 739 050,00 грн та 3 % річних у сумі

230 717,20 грн, що стягується на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 січня 2017 року у справі

№ 723/405/17; зобов`язання по відшкодуванню збитків ОСОБА_4 у сумі

18 849 600, 00 грн. Предметом позову за заявою «Про збільшення зустрічних позовних вимог» є визнання солідарним обов`язком подружжя наведених вище грошових зобов`язань як таких, що використано в інтересах родини.

Підставами наведених вище вимог у заяві «Про збільшення зустрічних позовних вимог» зазначено, що грошові кошти в сумі 400 000,00 доларів США ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 у позику і використав для закінчення будівництва торгового центру і вони є збитками вказаної особи, які підлягають відшкодуванню подружжям солідарно, оскільки правовідносини за зобов`язаннями, якщо вони виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна подружжя. Зазначені кошти були отримані та витрачені в інтересах сім`ї, за твердженням заявника, зокрема на будівництво торгового центру на АДРЕСА_2 , який є предметом спору у справі.

Верховний Суд зазначає, що вирішуючи спори про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суди, за загальним правилом, мають установити весь обсяг спільно нажитого подружжям майна.

Разом із тим, виходячи із принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу (статті 12 і 13 ЦПК України), саме на позивачеві лежить обов`язок довести обставини, які мають значення для справи, а суд розглядає справи лише в межах заявлених позивачем вимог.

Подана позивачем за зустрічним позовом заява про збільшення позовних вимог, незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою майнового характеру, яку було заявлено в позовній заяві. Позивач у цій заяві просив також визнати солідарним обов`язком грошові зобов`язання, що виникли перед третіми особами, які не є учасниками цієї справи.

ОСОБА_2 не звертався до суду із заявою про залучення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 співвідповідачами, а просто зазначив їх такими у заяві про збільшення зустрічних позовних вимог. Залучення до участі в справі про поділ спільного майна подружжя в якості відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до яких позивач за зустрічним позовом та за заявою про збільшення зустрічних вимог не висуває жодних позовних вимог, є штучним розширенням складу учасників справи, що не відповідає засадам участі у справі кількох відповідачів, встановлених вимогами статті 50 ЦПК України. Спірні правовідносини між позивачем за зустрічним позовом та наведеними вище особами мають інший предмет доказування, ніж заявлений у первісній редакції зустрічної позовної заяви.

Отже, заява позивача за зустрічним позовом про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість прийняття до розгляду судом першої інстанції поданої позивачем заяви.

Збільшення розміру позовних вимог не передбачає пред`явлення однієї чи кількох нових вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 пред`явив нові позовні вимоги до нових відповідачів, з іншим предметом та підставами позову, що виключає їх одночасний розгляд з первісною позовною заявою.

При цьому суд першої інстанції виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 жовтня 2022 року у цій справі, оскільки передаючи справу на розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зауважив про необхідність, вирішуючи питання про прийняття поданого ОСОБА_2 документа як зустрічного позову, звернути увагу на назву цього документа «Заява про збільшення зустрічних позовних вимог», перевірити, чи є такий документ збільшенням позовних вимог у розумінні пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, проаналізувати його на предмет одночасної зміни підстав та предмета зустрічного позову, перевірити, чи подано його у строк, встановлений статтею 49 ЦПК України.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу ухвали, та доказів, наданих сторонами, і помилково скасував законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції, постановлену з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Колегія суддів наголошує, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності.

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та правильно застосував норми процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законну і обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених у справі обставин, постанову апеляційного суду не можна вважати законною і обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.

Щодо судового збору

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновку Верховного Суду про задоволення касаційної скарги, судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 536,80 грн, сплачений ОСОБА_1 , що підтверджується відповідним платіжним дорученням, підлягає стягненню на її користь із ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 грудня 2022 року скасувати, ухвалу Сторожинецького районного суду Чернівецької області

від 02 листопада 2022 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі

536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська