Справа №443/1242/22
Провадження №2/443/81/23
РІШЕННЯ

іменем України

16 травня 2023 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Микити М.Ф.,

представника відповідача Кузишина О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , Жидачівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання протиправними та скасування рішення Гніздичівської селищної ради, свідоцтв на право власності, визнання права власності на частку у нерухомому майні колишнього колгоспного двору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради, треті особи: ОСОБА_3 , Жидачівська державна нотаріальна контора Львівської області, у якому просить: визнати протиправним, нечинним та скасувати рішення виконкому Гніздичівської селищної ради №162 від 26.12.1997, видане на його підставі свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 від 17.08.2000 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 , яке видано 23.02.2001 державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №198 у спадковій справі №285/2000; визнати, що на день смерті спадкодавиці ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання мала право на частину будинковолодіння у АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності як бувшого члена колгоспного двору на частку в нерухомому майні будинковолодіння у АДРЕСА_1 та право власності на частину зазначеного будинковолодіння, отриману ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , яка до дня смерті проживала у АДРЕСА_1 , яка залишила заповіт в його користь. 23.02.2001 державним нотаріусом йому було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд у АДРЕСА_1 .

У своєму праві на 1/5 частину вказаного будинку та праві мами, батька та брата він не сумнівався. Оскільки якийсь період з ними проживала його бабця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , він вважав, що остання також має право на 1/5 частину будинковолодіння. Однак, його бабця не була членом їх колгоспного двору та не мала права на частку у такому, про що він дізнався у вересні 2021 року при ознайомленні з інвентарною справою на згадане будинковолодіння, так якій виявив оскаржуване ним рішення Гніздичівської селищної ради №162 від 26.12.1997.

Вказаним рішенням оформлено право спільної часткової власності на вище згаданий житловий будинок за: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

17.08.2000 Стрийським МБТІ видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно якого будинок належить на праві спільної часткової власності в рівних долях ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Гніздичівської селищної Ради народних депутатів Жидачівського району Львівської області №72 від 14.03.1986 та Висновку про реєстрацію будинку від 07.06.1986 дане дворогосподарство відносилось до колгоспних дворів. Головою колгоспного двору була ОСОБА_4 , яка працювала в колгоспі, членами колгоспного двору були: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тобто станом на 15.04.1991 вони мали право на у майні колгоспного двору.

На час вселення ОСОБА_2 як дружини ОСОБА_3 у згаданий житловий будинок ІНФОРМАЦІЯ_3 , колгоспного двору уже не існувало, вона не внесла свого паю, не могла стати членом колгоспного двору та набути право на частку у майні колгоспного двору. Після припинення колгоспного двору жоден із членів не передавав, не відчужував на її користь частку у майні такого. Він не давав своєї згоди на зміну частки у майні колгоспного двору.

Відтак, частка його матері та його частка у будинковолодінні повинна становити по 1/4, а тому оскаржуваним рішенням Гніздичівської селищної ради порушено його право на частку у будинковолодінні та таке підлягає скасуванню. Відповідно скасуванню підлягають також видане свідоцтво про право власності на будинок та свідоцтво про право на спадщину.

Також, вважає, що строк звернення пропущено з поважних причин та просить поновити такий.

Ухвалою від 08.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

23.11.2022 року представником Гніздичівської селищної ради подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що рішенням виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради народних депутатів № 72 від 14.03.1986 року затверджено Акт від 11.03.1986 року № 163 про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 та визнано право особистої власності на житловий будинок за колгоспним двором, головою якого являється ОСОБА_4 .

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Головою колгоспного двору був його засновник, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід баба, онуки та інше), особи, котрі були тимчасово відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборну посаду.

Згідно Будинкової книги на час прийняття рішення виконавчим комітетом в будинку проживали та були зареєстровані 5 осіб, в тому числі і ОСОБА_2 .

Оскаржуване рішення Гніздичівської селищної ради виносилося на підставі заяви голови колгоспного двору ОСОБА_4 , будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 , згідно та на підставі якої станом на 15.04.1991 в даному будинку проживали, були зареєстровані та вели спільне господарство члени колгоспного двору.

Відповідно до чинного на час прийняття рішення п.2. наказу Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів» по господарський облік за формами Інструкції ведеться у всіх сільських ОСОБА_7 , а також в міських та селищних Радах у підпорядкованих їм сільських населених пунктах.

Таким чином, погосподарська книга та по господарський облік у селищі міського типу не ведеться, а надання інформації щодо осіб, які проживають чи проживали в житлових будинках надається згідно будинкових книг.

А отже, вказане рішення виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради народних депутатів є законних та обґрунтованим.

Крім того, вважає, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду без поважних причин, оскільки не підтвердив відповідними доказами те, що він не міг з об`єктивних або поважних причин дізнатися про порушення своїх прав раніше, оскільки як позивач зазначає у нього була можливість ознайомитись і отримати Будинкову книгу від брата ОСОБА_3 та інших членів колгоспного двору.

Ухвалою від 09.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 23.03.2023 року в порядку витребування доказів зобов`язано КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» надати до Жидачівського районного суду Львівської області оригінал інвентаризаційної справи на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Крім того, в порядку витребування доказів протокольною ухвалою судового засідання від 23.03.2023 зобов`язано представника Гніздичівської селищної ради надати до суду погосподарську книгу на домогосподарство АДРЕСА_1 .

11.04.2023 до суду надано оригінал витребуваної інвентаризаційної справи.

16.05.2023 представником Гніздичівської селищної ради в судовому засіданні надано лист-повідомлення щодо надання погосподарської книги.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов, з мотивів викладених у позовній заяві. Просили позов задоволити.

Представник відповідача Гніздичівської селищної ради в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача та третіх осіб неповажною та вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши вступне слово позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено наступні обставини.

Як видно з рішення виконавчого комітету Гніздичівської селищної Ради народних депутатів Жиачівського району Львівської області №72 від 14.03.1986 «Про затвердження актів про закінчення будівництва ОСОБА_4 » /а.с.14/ та висновку про реєстрацію будинку АДРЕСА_1 від 07.06.1986 /а.с.23/, будинок АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 .

Відповідно до рішення виконавчого комітету Гніздичівської селищної Ради народних депутатів Жидачівського району Львівської області №162 від 26.12.1997 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 » /а.с.24/, розглянувши заяву ОСОБА_4 про переоформлення права спільної часткової власності на вказаний будинок вирішено оформити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 .

17.08.2000 Стрийським МБТІ на підставі рішення виконкому Гніздичівської селищної ради №162 від 26.12.1997 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 /а.с.25/, згідно якого житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 в рівній долі кожному.

Також як вбачається із копії та оглянутого в судовому засіданні оригіналу будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 /а.с.15-22/, станом на 15.4.1991 у вказаному будинку були прописані: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема ОСОБА_2 була прописана 21.03.1991, що сторонами визнається.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 01.02.2000 /а.с.11/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 /а.с.12/.

23.02.2001 державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідно до якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_1 . Спадкове майно складається, зокрема з 1/5 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 /а.с.13/.

Крім того, судом було досліджено інвентаризаційну справу на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном та з прийняттям якого колгоспний двір припинив своє існування.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Частинами 2,3 ст.123 ЦК УРСР у редакції 1963 року, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Виходячи зі змісту зазначених статей, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини або відмови у її виділенні.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц, від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц, від 11 липня 2019 року у справі №2-38-2004, 16 листопада 2020 року у справі № 713/1556/17-ц, від 07 червня 2021 року у справі № 517/311/18, від 01 липня 2021 року у справі № 455/387/15-ц.

Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.

Згідно листа-повідомленнявід 16.05.2023 голови Гніздичівської селищної ради, відповідно до чинного на час прийняття рішення п.2 наказу Міністерства статистики України № 48 від 22.02.1995 року «Про затвердження форм та Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів» погосподарський облік за формами Інструкції ведеться у всіх сільських ОСОБА_7 , а також в міських та селищних Радах у підпорядкованих їм сільських населених пунктах.

Таким чином, погосподарська книга та погосподарський облік у селищі міського типу не ведеться, а надання інформації щодо осіб, які проживають чи проживали в житлових будинках надається згідно будинкових книг /а.с.139/.

Як уже зазначалося вище, станом на 15.04.1991 у будинку АДРЕСА_1 , який належав колгоспному двору головою якого була ОСОБА_4 , були зареєстровані та проживали: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 , проживала та прописана у вказаному домогосподарстві 21.03.1991, тобто остання була на рівні з іншими прописаними там особами набула право члена колгоспного двору на частку у такому.

В подальшому було оформлено право спільної часткової власності на вказане будинковолодіння в рівних частинах.

Той факт, що ОСОБА_2 нетривалий час до моменту припинення колгоспних дворів була членом такого, не може сам по собі свідчити про те, що вона не набула право на частку у такому.

Одночасно, Законом було передбачено можливість зменшення частки члена колгоспного двору у майні такого, у зв`язку з нетривалим перебуванням в складі двору або незначною участю працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Цілком безпідставними є покликання позивача на те, що ОСОБА_2 вселилася у вищезгаданий житловий будинок уже після припинення колгоспних дворів, оскільки такі існували до 15.04.1991, тоді як ОСОБА_2 була зареєстрована 21.03.1991. При цьому позивач в судовому засіданні повідомив, що одружились ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приблизно в жовтні 1990 року.

Отож, оскаржуване рішення Гніздичівської селищної ради було прийнято на підставі інформації про прописаних осіб, зазначеній у будинковій книзі, оскільки погосподарські книги та погосподарський облік у смт.Гніздичів не вівся, та ніхто із членів колгоспного двору не заявляв про зменшення частки ОСОБА_2 у майні колгоспного двору, тобто таке було прийнято з дотриманням вимог Закону.

Будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які б вказували на незаконність оскаржуваного рішення позивачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту, дотримуючись засад розумності та справедливості, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог, а тому такі задоволенню не підлягають.

Одночасно, зважаючи на те, що підстави для відмови в позові, такі як необґрунтованість позовних вимог і пропуск позовної давності є взаємовиключними та при вирішенні позову не можуть одночасно застосовуватися, суд не надає оцінки доводам сторін щодо пропуску позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12,81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Гніздичівської селищної ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , Жидачівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання протиправними та скасування рішення Гніздичівської селищної ради, свідоцтв на право власності, визнання права власності на частку у нерухомому майні колишнього колгоспного двору залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24 травня 2023 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка