КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/2996/21 Головуючий у суді першої інстанції - Василишин В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Маржина (Гамзатова) Аліна Анатоліївна, державний нотаріус Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Любов Любомирівна, ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2 га, розташованої в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер: :03:003:0198, укладений між ОСОБА_3 , від імені якого за довіреністю діяла ОСОБА_4 і покупцем ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л., зареєстрований у реєстрі за № 3-1; скасувати запис у Реєстрі речових прав на нерухоме майно: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індекс номер: 39114651 від 05 січня 2018 року, внесеним ОСОБА_6 запис про реєстрацію права власності, Броварська районна державна нотаріальна контора, Броварський районний нотаріальний округ Київська область.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 01 червня 2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрований у реєстрі за № 1786, за яким продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити відповідно до вимог цього договору належну продавцю на праві власності земельну ділянку, що розташована в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2 га, цільове призначення - «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер: :03:003:0198. Відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_3 на підставі акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640 від 12 червня 2009 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області.

Вказувала, що разом із укладенням договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року ОСОБА_3 передав їй оригінал правовстановлюючого документу на відчужувану земельну ділянку серії ЯЗ № 299640 від 12 червня 2009 року, на якому приватним нотаріусом Гамзатовою А.А. зроблено запис про посвідчення договору купівлі-продажу. Вчинений правочин зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів.

Позивач зазначала, що з метою підготовки вищевказаної земельної ділянки до продажу вона отримала Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта, з якої стало відомо, що спірна земельна ділянка відчужена на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 .

Позивачка вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 05 січня 2018 року є недійсним, оскільки суперечить закону, моральним засадам суспільства, порушує захищені конституційні принципи непорушності права власності. Договір купівлі-продажу від 05 січня 2018 року вчинений особою, яка не є власником цього майна.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 січня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 3-1.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39114651 від 05 січня 2018 року державного нотаріуса Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Любов Любомирівни в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 судовий збір: з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в розмірі по 302,67 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що право власності на земельну ділянку виникає у набувача раніше дати державної реєстрації, а саме з моменту реєстрації правочину нотаріусом у Державному реєстрі правочинів. Однак апелянт вважає, що при розгляді цієї справи постало питання в розмежуванні правової природи державної реєстрації правочину з нерухомим майном і державної реєстрації права власності на момент виникнення спірних відносин.

Так, для набуття у власність нерухомого майна недостатньо лише факту укладення договору купівлі-продажу та проведення державної реєстрації цього договору, оскільки визначальним є здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, чого позивачем здійснено не було, а відтак ОСОБА_2 не набула прав власника земельної ділянки.

Крім того, апелянт вважає, що суд не звернув уваги на доводи відповідача щодо обставин укладення 01 червня 2012 року договору купівлі-продажу земельної ділянки між ним та позивачем, які викликають певний сумнів у правомірності вчинення правочину, зокрема, що нотаріус долучив до нотаріальної справи згоду від дружини продавця земельної ділянки отриману за 2,5 роки до дати укладення правочину, а вартість предмету продажу була очевидно занижена.

Також ОСОБА_1 вказує на те, що позивач з моменту укладення договору купівлі-продажу у 2012 році так і не вступила у її фактичне використання, не проявляла до неї інтересу тощо.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

07 вересня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , у якому посилається на те, що відповідно до норм ст. 361 ЦК України, чинних на момент укладення договору купівлі -продажу, договір набирає чинності з моменту його підписання, а ч. 3 ст. 640 ЦК України була викладена в такі редакції: «договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту його державної реєстрації». Отже, представник позивач вважає, що право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_2 з моменту нотаріального посвідчення укладеного договору. Натомість, з 01 січня 2013 року момент виникнення права власності законодавчо пов`язаний з моментом здійснення державної реєстрації безпосередньо права власності в реєстрі речових прав.

Враховуючи наведене у відзиві, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просить залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

При апеляційному розгляді справи апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Інші належним чином повідомлені учасники справи на розгляд справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрований у реєстрі № 1786 (а.с.2-3, т.2).

Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів від 01 червня 2012 року внесено запис №11400296 про правочин (номер правочину: 5033563) купівлі-продажу від 01 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрований у реєстрі № 1786, відчужувач: ОСОБА_3 , набувач: ОСОБА_2 , предмет правочину: земельна ділянка сільськогосподарського призначення, розташована в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :03:003:0198 (а.с.28, т.2).

Відповідно до пункту 1 вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити відповідно до вимог цього договору належну продавцю на праві власності земельну ділянку, що розташована в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2,0000 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Пунктом 2 договору передбачено, що вищевказана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року управлінням земресурсів у Броварському районі.

З матеріалів справи вбачається, що після посвідчення правочину купівлі-продажу приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. 01 грудня 2012 року проставлено відмітку на оригіналі державного акту серії ЯЗ № 269640 про посвідчення договору купівлі-продажу, зареєстрованого за № 1786, та перехід на цій підставі права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 .

Також з матеріалів справи вбачається, що за клопотанням сторони відповідача, судом витребувано з Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А.А., номер у реєстрі нотаріальних дій: 1786, а також матеріалів, що стосуються його нотаріального посвідчення.

Так, у матеріалах архівної справи щодо посвідчення вказаного договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року міститься копія державного акту серії ЯЗ № 269640 з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 , висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки, витяг з поземельної книги Державного реєстру земель, висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки, довідка про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки, нотаріально посвідчена згода другого з подружжя на укладення договору ОСОБА_8 , нотаріально посвідчена заява про згоду ОСОБА_9 на купівлю його дружиною земельної ділянки, заява ОСОБА_2 про отримання державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12 від 12 червня 2009 року управлінням земресурсів у Броварському районі з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку, яка є предметом договору, довіреність ОСОБА_10 з правом передоручення від імені ОСОБА_3 , якою уповноважено ОСОБА_5 на представлення інтересів ОСОБА_3 , копії паспортних даних учасників правочину, а також Витяги з відповідних реєстрів (а.с.1-28, т.2).

05 січня 2018 року між ОСОБА_3 від імені якого за довіреністю, посвідченою Тетіївською районною державною нотаріальною конторою 01 грудня 2017 року за № 1-1712 діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Падучак-Коваль Л.Л., зареєстрований у реєстрі № 3-1 (а.с.14-15, т.1).

Відповідно до пункту 1 договору продавець продав, а покупець купив земельну ділянку, площею 2,0000 га, кадастровий номер: :03:003:0198, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Погребської сільської ради Броварського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, яка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 269640, виданого на підставі розпорядження Броварської райдержадміністрації від 13 травня 2009 року № 688, Броварською райдержадміністрацією 12 червня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 12.

Пунктом 3 вказаного договору передбачено, що уповноважена особа, ОСОБА_4 , гарантує, що згадана земельна ділянка до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена, в оренді, під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, постійним чи строковим сервітутом не обтяжена.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 квітня 2020 року № 206025173, 05 січня 2018 року державним реєстратором Падучак-Коваль Л.Л. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер: 3-1, виданого

05 січня 2018 року, видавник Броварська районна державна нотаріальна контора, внесено запис про право власності: 24303429 щодо земельної ділянки, кадастровий номер: :03:003:0198, площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Погребська сільська рада, підстава внесення запис: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39114651 від 05 січня 2018 року, ОСОБА_6 , Броварська районна державна нотаріальна контора, Броварський районний нотаріальний округ, форма власності: приватна, частка: 1/1, власники: ОСОБА_1 (а.с.13, т.1).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року. Вказаний правочин між сторонами є дійсним, посвідчений нотаріально, своєчасно, тобто у день посвідчення, зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, що відповідало чинному на той законодавству і порядку реєстрації правочинів. Відповідач ОСОБА_3 станом на 05 січня 2018 року уже не був власником вище вказаного нерухомого майна ( земельної ділянки, кадастровий номер: :03:003:0198, площею 2,0000 га), а тому не мав права вчиняти будь-які дії щодо розпорядження ним. Таким чином, порушення вимог закону відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює недійсність правочину купівлі-продажу від 05 січня 2018 року.

Крім того, суд першої інстанції також зазначив, що запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача суд зазначив про наявність правових підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39114651 від 05 січня 2018 року державного нотаріуса Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л.Л.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20) викладено наступні висновки, щодо набуття права власності на нерухоме майно за відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно: «Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Ураховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.».

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

З урахуванням наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2012 року позивач набула 01 червня 2012 року, тобто з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Як встановлено з матеріалів даної справи, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований у Державному реєстрі правочинів, а тому ОСОБА_2 є належним власником земельної ділянки, що розташована в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2 га, цільове призначення - «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер: :03:003:0198.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».

Відтак хоч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийнятий пізніше, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК Україниподані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.

Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).

Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.

Апеляційний суд, при вирішенні даного спору, також враховує наступне.

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Враховуючи наведені положення закону, а також правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач, укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки 01 червня 2012 року з ОСОБА_3 , було дотримано вимог ЦК України при його укладенні й було зареєстровано вказаний правочин в реєстрі правочинів, що свідчить про те, що станом на 05 січня 2018 року ОСОБА_3 вже не був власником земельної ділянки, що розташована в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 2 га, цільове призначення - «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер: :03:003:0198 й не мав права розпорядження вказаною земельною ділянкою. Вказане свідчить, що ОСОБА_3 05 січня 2018 року не мав права укладати з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га, розташованої в адмінмежах Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер: :03:003:0198, оскільки не був власником вказаної земельної ділянки.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 27 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв