Справа № 487/4500/21
Провадження № 2/487/257/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Ященко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на частку земельної ділянки площею 0,0887 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй та відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2004 належить на праві власності в рівних частках по частки цілий житловий будинок із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 . В подальшому за вказаною адресою сторонами було побудовано ще один житловий будинок. 05.12.2007 сторонами на ціле домоволодіння із господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_1 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, право власності по частки домоволодіння зареєстровано у КП ММБТІ 05.12.2007. На підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004 відповідач одноособово придбав земельну ділянку площею 887 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд. Вважає, що в силу ст.120, 125 ЗК України, разом з переходом права власності на будинок до неї перейшло і право власності на спірну земельну ділянку.

Ухвалою від 07.07.2021 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

06.09.2021 представник позивача надала до суду клопотання про залучення письмових доказів до матеріалів справи.

17.01.2022 відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав.

03.02.2022 представник позивача надала до суду клопотання про проведення підготовчого засідання без участі її та позивача, не заперечувала проти закриття підготовчого провадження.

Ухвалою від 03.02.2022 закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.

20.04.2023 і 23.05.2023 представник позивача надала до суду заяви про розгляд справи за відсутності її та позивача, просила про задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить, до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по частки домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 25.12. 2004, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М. та свідоцтва про право власності нс нерухоме майно від 05.12.2007, виданого на підставі розпорядження адміністрації Заводського району виконкому Миколаївської міської ради, замість договору купівлі-продажу від 25.12. 2004, право власності сторонами зареєстровано в КП ММБТІ .

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.05.2021.

Згідно Державного акту про право приватної власності на землю, виданого 20.10.1999, ОСОБА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Миколаївської міської ради від 14.09.1999 за №11/15, передано у власність земельну ділянку площею 0,0887 га в межах згідно з планом, для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Відповідач ОСОБА_2 одноособово набув право власності на земельну ділянку площею 887 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, відповідно до договору купівлі-продажу від 31.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матвєєвою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1661.

Згідно ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності, визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (ч.1 ст.120 ЗК України).

Встановлено, що при переході права власності на житловий будинок, питання щодо набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку, не вирішувалось.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом ст.377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі, якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Враховуючи, вищевикладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , набувши право власності на частку житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2007, набула також і право власності на частку земельної ділянки площею 0,0887 га, надану для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, суд приходить вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується.

Керуючись ст.ст.4, 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку земельної ділянки - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 0,0887 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя С.М. Афоніна