Справа № 308/2358/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря судових засідань Петришина Н.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком -

в с т а н о в и в:

У провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває вищевказана цивільна справа, в якій позивач просить, зокрема, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом з батьком ОСОБА_3 .

В обґрунтування вказаної вимоги зазначає, що 28.07.2012 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.

У шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між позивачем та відповідачам досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, сторони дійшли згоди про те, щоб син залишився проживати разом з батьком.

В позовній заяві посилається на правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, викладену в постанові від 22.12.2021 у справі №339/143/20, в якій зазначається, що оскільки «між сторонами на момент розгляду справи був відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував. Зазначення у резолютивній частині рішення суду такого: «Малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю», не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається, проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце! проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбний відносин дитина залишилася проживати разом з матір`ю. … Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим л^ше констатував місце проживання дитини, не визначаючи його».

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування надала висновок про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого визнано доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_3 .

У судове засідання з`явилась представниця позивача, яка вимогу про залишення проживати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 підтримала, просила задовольнити.

В судовому засіданні відповідач надала пояснення, в яких зазначила, що приблизно два роки, як не проживає з позивачем, дитина весь час проживає за адресою батька, спір щодо залишення проживання дитини з одним із батьків існував близько двох років тому, після чого дійшли згоди, що дитина залишається з батьком. До органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини не зверталася. Вказала, що на даний час дитина проживає з бабусею і дідусем зі сторони чоловіка. Зазначила, що має намір створити сім`ю з іншим чоловіком, який не знайшов підходу з сином, тому вона не заперечує щодо задоволення вимоги про залишення проживання сина ОСОБА_4 разом з батьком.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради як орган опіки і піклування в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся.

Заслухавши думку представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 28.07.2012 зареєстрували шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №07. Прізвище чоловіка після шлюбу - ОСОБА_6 , дружини - ОСОБА_6 . Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

За період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

В позовній заяві позивач зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Як випливає з Висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 21.09.2023 наданого суду, між батьками дитини досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу про те, щоб син залишився проживати разом з батьком, при чому мати не буде жодним чином обмежена у можливості брати участь у вихованні та розвитку дитини.

Щодо вимоги про залишення проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Таким чином, тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про місце проживання дитини, про зміну місця її проживання тощо також і письмовою угодою, врегульовувати відповідні обставини за домовленістю між собою. Водночас, судом визначається місце проживання дитини лише у випадку недосягнення згоди між батьками про місце проживання дитини з одним із них.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.ч. 1,3,6 ст. 29 ЦК України, ч.ч. 1,2,3 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України: місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; якщо мати та батько проживають окремо і не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, у відповідному спорі місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом; фізична особа може мати кілька місць проживання.

Цивільне, в тому числі, сімейне право наразі не містить інституту «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу судовим порядком. Розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в разі відповідного спору є самостійними, окремими предметами, які можуть розглядатися та вирішуватися як в одному, так і в різних процесах. За загальним правилом визначення місця проживання дитини, яка не досягла чотирнадцяти років, має саме договірну природу, яка відображає відповідні права батьків дитини і власне самої дитини (вищенаведені норми закону, ч.ч. 2, 3, 7, 8 ст. 7 ст.ст. 8, 9, ч. 1 ст. 109 СК України, інші норми законодавства). За відсутності спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу (спору про право, необхідності захисту права), тобто, за фактичної наявності щодо цього згоди батьків дитини, а в разі потреби також і згоди дитини, відсутні підстави для цивільного процесу щодо «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу як такого, а відтак і підстави для вирішення такого питання судом, для ухвалення ним відповідного рішення.

За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини, коли батько і мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Відсутність спору про право цивільне, в тому числі, таке, що виникає із сімейних правовідносин (відсутність предмета спору та фактичних підстав для пред`явлення позову), виключає наявність підстав для провадження в цивільній справі.

Статтею 255 ЦПК України врегульований процесуальний інститут закриття провадження в справі, пункт 2 частини 1 цієї статті передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Для застосування положень ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України є підстави тоді, коли предмет спору відсутній уже на момент пред`явлення позову.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 про те, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, нерелевантна в справі, що розглядається, позаяк була сформульована за інших фактичних обставин.

У вказаній справі мати просила залишити неповнолітню дитину після розірвання шлюбу проживати з нею та не мотивувала позо тим, що спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній; судом не вирішувалося питання в контексті ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України на момент пред`явлення позову, відповідні обставини не оцінювалися.

Виходячи з викладеного, посилання позивача на вищевказану правову позицію не може бути взяте до уваги та не спростовує підстав для закриття провадження в справі за вимогою про залишення після розірвання шлюбу дитини на проживання з батьком за відсутністю предмета спору.

З наданих відповідачкою пояснень в судовому засіданні судом також встановлено, що наразі спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини - відсутній. Малолітній син зі згоди батьків проживає з бабою та дідом батька за їхньою адресою проживання.

Щодо поданої відповідачем заяви про визнання позову суд зазначає, що визнання відповідачем позову не є абсолютним для суду, лише за наявності для того законних підстав у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд не приймає його та продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України)

З огляду на вищевикладене, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку про закриття провадження по справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Враховуючи ст. ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України, а керуючись ст. ст. 12, 255, 256, 352-355 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про розірвання шлюбу та залишення проживання дитини з батьком - закрити в частині залишення проживання дитини з батьком на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів у порядку ст. 354 ЦПК України.

Повний текст складено 28.11.2023.

Суддя І.О. Шепетко