ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

м.Харків

справа № 644/4198/20

провадження № 22-ц/818/871/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко Олена Володимирівна про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року, постановлену суддею Бугерою О.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12.04.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу Міністерства юстиції України та відновлення становища, що існувало до порушення прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за виключними обставинами на підставі п.1 ч.3 ст.423 ЦПК України залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати ухвалу суду та ухвали нове рішення про задоволення заяви про перегляд рішення за виключними обставинами. Скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07.03.2023 року, ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Вирішити питання щодо судових витрат. Посилається на необґрунтованість висновків суду, неповне з`ясування обставин справи. Суд не взяв до уваги, що зміст мотивувальної частини Рішення КСУ, що є підставою звернення до суду із даною заявою, безапеляційно свідчить про непропорційне втручання та грубе порушення Комісією з питань розгляду скарг у сфері держреєстрації передбачених Конституцією України майнових прав ОСОБА_1 , у зв`язку із винесенням нею оскаржуваного Наказу №1819/5 від 07.06.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство юстиції України просить ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зауважує, що підстав для перегляду рішення за виключними обставинами не має. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив із того, що відповідним рішенням Конституційний Суд України вважав, що скасування Міністерством юстиції України рішення про державну реєстрацію права власності є втручанням у право власності заявника, ухвалення Міністерством юстиції України такого рішення припиняє офіційне визнання і підтвердження державою наявності в заявника права власності на нерухоме майно та юридичного факту набуття цього права, унаслідок чого сама наявність права власності є сумнівною. Але при цьому, Конституційний Суд України констатував правомірність мети втручання у право власності заявника для захисту публічного інтересу в унеможливленні набуття права власності на нерухоме майно внаслідок помилкових або протиправних дій державних реєстраторів та (або) інших осіб, оскільки „жодний припис Основного Закону України не гарантує захисту незаконного та недобросовісного володіння майном, тимчасово набутого внаслідок злочинної або іншої протиправної діяльності (абзац третій підпункту 5.5 пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

В даному випадку, предметом оскарження за первісним позовом був наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким відповідну державну реєстрацію права за ОСОБА_1 скасовано, внесено відповідний запис до реєстру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року в задоволенні первісного позову було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 08.09.2022 року. Таке рішення суду не потребує виконання. Тому підстав для його перегляду немає.

Згідно ст.263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.06.2020 року ОСОБА_1 подав позовну заяву про скасування наказу та відновлення становища, що існувало до порушення прав. Позивач просив суд скасувати наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відновити становище, яке існувало до порушення права позивача: зобов`язати Міністерство юстиції України поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1709838; дата, час державної реєстрації 21 жовтня 2016 року 00:05:27; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського МНО Стрельченко О.В.; підстава виникнення права власності: Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, серія та номер 1362, виданий 26 червня 2007 року приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є.В. та Договір відступлення права вимоги, серія та номер 769, виданий 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.А.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:32001750 від 24 жовтня 2016 року 10:42:27, прийняте приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В.; про державну реєстрацію права власності за позивачем на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

15.07.2020 року відповідачем ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за реєстровим №769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Предметом оскарження за первісним позовом був наказ Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року за №1819/5 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого було задоволено скаргу ОСОБА_2 від 07.12.2016 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 жовтня 2016 року №32001750, прийняте приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В., внесено запис про скасування запису про державну реєстрацію права власності №17098938 у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, блоковано доступ приватному нотаріусу КМНО Стрельченко О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на три місяці. Наказ прийнятий на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 19.05.2017 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 07.12.2016 року.

Згідно до висновку Комісії було встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) ОСОБА_1 , представника ОСОБА_5 від 21.10.2016 року, що зареєстровано в базі даних заяв Державного реєстру прав за №19136770, прийнято приватним нотаріусом Стрельченко О.В. з порушенням законодавства у сфері державної реєстрації прав.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 задоволена та визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 06 червня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. за реєстровим №769, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . В тому числі, в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції було зазначено, що прийняття відповідного рішення за результатами розгляду скарги та подальше скасування рішення про державну реєстрацію прав передбачено ч.2 ст. 26, п.2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в чинній редакції.

Відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 08.09.2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року без змін.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд рішення за виключними обставинами ОСОБА_1 посилався на те, що п.2 ч.6 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і вважав, ніби Міністерство юстиції України через свою Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації вправі привласнити функції судової гілки влади, непропорційно втрутитися в право ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном і позбавити його права власності на житло. Вважав, що зміст мотивувальної частини Рішення КСУ, що є підставою звернення до суду із даною заявою, безапеляційно свідчить про непропорційне втручання та грубе порушення Комісією з питань розгляду скарг у сфері держреєстрації передбачених Конституцією України майнових прав ОСОБА_1 , у зв`язку із винесенням нею оскаржуваного Наказу №1819/5 від 07.06.2017 року. Тому, в результаті перегляду справи за виключними підставами має бути задоволена його вимога про скасування цього Наказу. Скасування цього наказу має бути наслідком поновлення реєстрації квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як офіційного визнання і підтвердження державою факту переходу до нього права власності та відновить, хоч і спростовану, але презумпцію правомірності набуття такого права саме на підставі Договору про задоволення вимог іпотеко держателя, 26.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за №1362, та Договору відступлення права вимоги, 06.06.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за №769.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 423 ЦПК України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Тобто обов`язковою умовою є факт, що на час встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону рішення суду не було виконане.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст.91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст.97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Рішення КСУ поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена КСУ неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п.9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019року у справі №922/1391/18).

У тексті рішення від 16.11.2022 року Другого Сенату Конституційного Суду України у справі №3-270/2019 (6302/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення окремого припису пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, що визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення.

В рішенні зазначено, що Верховній Раді України протягом шести місяців з дня ухвалення цього Рішення привести нормативне регулювання, установлене пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-IX, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

В самому тексті рішення зазначено, що з огляду на те, що після визнання неконституційним оспорюваного припису статті 37 Закону виникне потреба в тому, щоб Верховна Рада України внормувала відповідний сегмент суспільних відносин для удосконалення механізму забезпечення державою захисту права власності у сфері державної реєстрації прав, а тому, Конституційний Суд України вважає за доцільне відтермінувати втрату чинності оспорюваним приписом статті 37 Закону.

З урахуванням обставин справи норм матеріального та процесуального права, беручі до уваги, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням, підстав для перегляду рішення суду за виключними обставинами не вбачається.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 12 квітня 2021 року постановою Полтавського апеляційного суду від 08.09.2022 року залишено без змін рішення. У зв`язку із відмовою у позові ОСОБА_1 виконанню не підлягало. Рішення Конституційним Судом України від 16 листопада 2022 року постановлене після набранням законної сили рішенням суду першої інстанції. Отже рішення КСУ не є підставою для перегляду вказаного рішення суду за виключними обставинами.

З урахуванням наведених норм права суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення суду за виключними обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Подвезько Дмитра Віталійовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.