Постанова

Іменем України

17 травня 2023 року

м. Київ

справа № 209/3320/21

провадження № 61-10483св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , як законний представник малолітньої ОСОБА_3

третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юрочкіна Юрія Валерійовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказувала, що 05 травня 1991 року її батькам: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі ордеру від 23 квітня 1991 року № 424 на їх сім`ю була видана квартира АДРЕСА_1 . До списку осіб, які вселилися за ордером з правом на площу за вказаною адресою, внесені: її мати - ОСОБА_4 , її батько - ОСОБА_5 , її брат - ОСОБА_6 та вона, як донька квартиронаймача, ОСОБА_1 .

Зазначала, що з часу отримання вказаної квартири основним її квартиронаймачем до 2003 року була її мати, а після її смерті до жовтня 2020 року - її батько. У 2001 році, маючи іншу сім`ю, вона знялась з реєстрації у батьківській квартирі та до 2014 року мешкала за іншою адресою. У 2014 році вона повернулася до сім`ї батька і брата, мешкала разом з ними до їх смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат та ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько), вела спільно з ними господарство, мала спільний бюджет, сплачувала за квартиру від імені батька і мешкає зараз в їх родинній квартирі.

Вказувала, що за час життя її брат одружився з ОСОБА_8 , яка не мешкала у вищевказаній квартирі, але зареєструвала свою малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Намагаючись після смерті брата зареєструватися у вказаній квартирі, їй було відмовлено та роз`яснено, що для її реєстрації в квартирі необхідна згода всіх зареєстрованих осіб, зокрема згода їх невістки ОСОБА_8 , як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , що була зареєстрована в їх квартирі. Відповідної згоди на її реєстрацію у квартирі ОСОБА_8 не надала, відмовилась з нею спілкуватися і виписати свою доньку з квартири, мешкаючи за іншою адресою.

Посилаючись на те, що вона тривалий час, а саме з 2014 року, мешкала з батьком і братом у своїй родинній квартирі, як член їх сім`ї, при її вселенні було дотримано порядок, була згода брата і батька на її проживання з ними, тому вважала, що в неї виникло право користування батьківською квартирою на законних підставах. Просила суд визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для реєстрації у вказаній квартирі та внесення відповідних змін до особового рахунку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для реєстрації її у вказаній квартирі та внесення відповідних змін до особового рахунку.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, на підставі виданого її батьку ордеру на склад їх сім`ї, у тому числі і на її вселення, була зареєстрована, постійно та тривалий час проживала у спірному житлі. Позивач не користується іншим житловим приміщенням на момент звернення її до суду, інших зареєстрованих членів сім`ї у спірній квартирі, крім малолітньої племінниці позивача - ОСОБА_3 , не встановлено. При цьому права малолітньої вселенням позивача до свого житла порушуватися не будуть, права користування квартирою у майбутньому малолітня племінниця не позбавляється, а тому позивач не втратила право користуватися спірною квартирою та має право на визнання за нею права на проживання.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , як законного представника малолітньої ОСОБА_3 , задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач після виселення зі спірної квартири та зняття з реєстрації у 2001 році не довела факту набуття нею, відповідно до норм ЖК України, знову права на користування спірною квартирою. Зокрема, письмова згода на вселення позивача у спірну квартиру з 2014 року відсутня.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 червня 2022 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що вона вселилася в квартиру за ордером, разом зі своїми батьками, а також тривалий час перед смертю батька та брата проживала разом з ними.

Вказує, що судове рішення апеляційного суду є необґрунтованим, оскільки суд не відповів на всі її доводи, не дослідив надані нею докази, чим порушив принцип змагальності процесу.

Також вказує на те, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи, чим порушив її право на захист, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року ОСОБА_8 , як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що її доводи є безпідставними та не спростовують правильності оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надавши правильну правову оцінку обставинам справи, тому просить залишити судове рішення апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного від 31 січня 2023 року відкрито провадження у справі та витребувано її із суду першої інстанції.

07 лютого 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру на жиле приміщення від 23 квітня 1991 року № 424, ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_5 на їх сім`ю була надана квартира АДРЕСА_1 .

До списку осіб, які вселилися за ордером з правом на площу за вказаною адресою, були внесені: ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_5 (батько позивача), ОСОБА_6 (брат позивача) та ОСОБА_1 , що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 , свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 , виданого Будинком щастя м. Дніпродзержинська 02 березня 1973 року, а/з № 604, свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого Адамівською сільською радою Криничанського району Дніпропетровської області 20 жовтня 1978 року, а/з № 37.

04 квітня 1998 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська, а/з № 182.

Згідно із заявою у 2001 році, маючи іншу сім`ю, ОСОБА_1 знялась з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та до 2014 року мешкала за іншою адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 (брат позивача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а/з №252. За життя ОСОБА_6 одружився з ОСОБА_8 та 23 лютого 2016 року у квартирі на АДРЕСА_1 , була зареєстрована його донька, онука квартиронаймача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї ТОВ «Абонент ХХІ» від 05 жовтня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (батько позивача та квартиронаймач квартири), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а/з № 774.

19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Центру надання адміністративних послуг м. Кам`янське із заявою про реєстрацію місця проживання на АДРЕСА_1 , але у реєстрації місця проживання позивачу було відмовлено на підставі пункту 11 Правил реєстрації місця проживання.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення ОСОБА_1 вказує порушення норм процесуального права, а саме постанова апеляційного суду оскаржується з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України, оскільки суд розглянув справу за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За положеннями статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_1 не набула у встановленому законом порядку права проживання у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та дійшов обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для визнання за нею право користування квартирою, що є підставою для реєстрації у ній та внесення відповідних змін до особового рахунку.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1

вселилася в спірну квартиру у передбаченому законом порядку, за ордером, оскільки судами було встановлено, що у 2001 році вона добровільно знялася з реєстрації в указаній квартирі та переїхала проживати в інше місце, тобто втратила будь які права на квартиру, як член сім`ї наймача, а повторно в квартиру у передбаченому законом порядку, за письмовою згодою всіх зареєстрованих осіб не вселялася.

Так, апеляційним судом було правильно зазначено, що посилання позивача на те, що у 2014 році вона повернулась до батьківської квартири та стала проживати разом з батьком та братом однією сім`єю та вести спірне господарство нею належно не доведені.

З долученої до позову копії паспорту вбачається, що вона була знята з реєстрації 29 грудня 2020 року (а. с. 6). У той же час у заяві про реєстрацію місця проживання від 19 серпня 2021 року зазначала адресу реєстрації: АДРЕСА_3 (а. с. 33).

Тобто, ОСОБА_1 не довела факту набуття нею відповідно до норм ЖК України права на користування спірною квартирою. Зокрема, не надала письмової згоди на своє вселення у спірну квартиру з 2014 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, також не заслуговують на увагу, оскільки судом був повідомлений представник ОСОБА_1 - адвокат Юрочкін Б. В., на вказану ним електронну адресу, що підтверджується відповідною довідкою про доставлення електронного листа (а. с. 168), а відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Крім того, зазначаючи, що ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з направленням на новий розгляд, заявник просить залишити рішення суду першої інстанції в силі, що спростовує її твердження про те, що доводи потребують нової оцінки апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції не забезпечив належного дослідження обставин справи, доказів та не відповів на всі аргументи позовної заяви, тому його судове рішення не можна вважати обґрунтованим, оскільки вважає, що апеляційний суд встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, відповівши на всі суттєві доводи позовної заяви та апеляційної скарги.

Отже, доводи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства

Постанова Верховного Суду, на яку посилається заявник, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки викладені в ній висновки не спростовують правильність оскаржуваного судового рішення та в ній були встановлені інші фактичні обставини.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юрочкіна Юрія Валерійовича - залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта