РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 638/19592/21

провадження № 2/638/2246/23

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання: Проданової М.О., Денісенко О.І., Федорова О.В., Гасана М.С., Поддубкіної А.В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

у с т а н о в и в:

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачкою, ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ), та ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» (далі - ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг», ТОВ «ЮКБ»), в особі генерального директора Булік Валентини Анатоліївни (далі - відповідачка, ОСОБА_3 ), 10 січня 2006 року було укладено Договір № 42 «Про пайову участь у будівництві житлового будинку» разом з трьома додатками до договору, завірені копії яких додано до позовної заяви.

Згідно з п.1.1. Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, надано визначення, що «Будинок» - будинок першої черги, що знаходиться в районі АДРЕСА_1 .

Відповідно вказаного договору (предмету договору) від 10 січня 2006 року, сторони домовились, що «пайщик» ОСОБА_1 направляє власні грошові кошти на будівництво «Будинку» в порядку пайової участі, а «Товариство» взяло обов`язок забезпечити будівництво будинку, забезпечити виділення частки житлової площі (квартири) ОСОБА_1 в натурі після отримання технічного паспорта на «Будинок» відповідно до отриманих коштів та Додатків № 1 та № 2 до договору та передати у власність пайщика ОСОБА_1 квартиру в стані, відповідно Додатку № 1 до договору (характеристики квартири).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2 та п.3.3 вказаного Договору (сума договору), сторони домовились, що загальна сума пайового внеску по фінансуванніонню будівництва складає 935 260 гривень (дев`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті шістдесят гривень), що на день укладання Договору дорівнювало 185 200 доларів США, (п. 3.3. Договору). При цьому розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири на момент укладання цього Договору складав 809 010 гривень (вісімсот дев`ять тисяч десять гривень), що на день укладання договору дорівнювало 160 200 доларів США. Та сторони домовились, що розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва «Машиномісця» на момент укладання цього Договору складає 126 250 гривень (сто двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят гривень), що на день укладання цього Договору дорівнювало 25 000 доларів США.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, вказано характеристику квартири, яка передається у власність ОСОБА_5 , а саме квартира (з будівельним номером АДРЕСА_2 та автомобільне місце № 55.

Відповідно до Додатку № 2 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, міститься схематичне зображення (план) трикімнатної квартири (6-8 поверхи) житлового будинку з підземним паркінгом по АДРЕСА_1 . Додаток № 3 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, міститься графік платежів до вищевказаного Договору.

Позивачем ОСОБА_1 протягом періоду часу з 2007 року по початок 2009 року було повністю сплачені всі платежі за договором від 10 січня 2006 року № 42 відповідно до Графіку платежів, який є додатком № 3 до Договору. Викладене підтверджується квитанціями про перерахування грошових коштів з призначенням платежів «пайовий внесок в будівництво за договором № 42 від 10 січня 2006 року, завірені копії яких надаються до позовної заяви (оригінали знаходяться у позивача), та довідками від забудовника про стан внесення платежів за декілька періодів.

Додатково факт повного виконання обов`язку зі сторони позивача ОСОБА_1 підтверджується Довідкою про стан фінансування за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 42 від 10 січня 2006 року, виданою їй 23 березня 2009 року директором ТОВ «ЮКБ» Булік В.А., в якій вказано про те, що станом на 23 березня 2009 року внески по фінансуванню будівництва квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 виконані повністю, вирішення питання про виплату курсової різниці в розмірі 8 545, 00 гривень відкладається на кінець будівництва будинку». Завірена копія вказаної довідки додана до позовної заяви (оригінал знаходиться у позивача).

30 вересня 2013 року інспекцією ДАБК в Харківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 41, згідно з якою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», в особі генерального директора Булік В.А., заявила про готовність закінченого будівництвом об`єкта - будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 і пусковий комплекс - житловий будинок з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями. Копія Декларації додана до позовної заяви, завірена копія міститься в матеріалах справи № 638/20429/14-ц в архіві Дзержинського районного суду міста Харкова, оригінал - у відповідача ТОВ «ЮКБ».

Окрім цього, обставина завершення будівництва та вводу будинку до експлуатації підтверджується рішеннями судів, які набрали чинності а саме, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по справі № 638/20429/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЮКБ», завірена копія якого також додана до позовної заяви.

Також, після закінчення в кінці 2013 року будівництва житлового будинку (з порушенням забудовником строків визначених договором), позивачем ОСОБА_1 була сплачена вищевказана курсова різниця в повному обсязі в розмірі 8 545 гривень, що підтверджується квитанцією № 11159620 від 11 грудня 2013 року, виданою Укрсоцбанком, завірена копія якої додана до позовної заяви (оригінал якої знаходиться у позивачки).

Таким чином, всі зобов`язання зі сторони позивача ОСОБА_1 за договором № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку виконано в повному обсязі, шляхом сплати в повному обсязі як вартості квартири АДРЕСА_4 , так і автомісця № НОМЕР_1 .

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що квартира АДРЕСА_4 виявилась не на 10 поверсі будинку, як передбачалось умовами договору, а на 8 поверсі, та, вважаючи, що це є порушенням умов Договору № 24 від 10 січня 2006 року про пайову участь в будівництві житлового будинку, звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

За результатами розгляду справи № 638/20429/14-ц Дзержинським районним судом міста Харкова 02 лютого 2016 року було ухвалено рішення, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , а рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по вказаній справі, рішення суду 1 інстанції було скасовано та відмовлено в позові в повному обсязі, та Ухвалою ВССУ від 13 червня 2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін. Копії вказаних рішень суду додано до позовної заяви, оригінали знаходяться в матеріалах справи № 638/20429/14- ц в архіві Дзержинського районного суду м. Харкова, якими встановлено певні фактичні обставини.

Далі, після введення будинку до експлуатації, рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 грудня 2014 року № 859 вказаному об`єкту, що мав будівельну адресу по АДРЕСА_1 , було присвоєно адресу: АДРЕСА_5 .

Також зазначає, що після того як ВССУ в ухвалі від 13 червня 2016 року було остаточно вирішено справу № 638/20429/14-ц, ОСОБА_1 в 2016 році звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з іншою позовної заявою до відповідача ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору за інших підстав, та справа № 638/20806/16-ц перебуває на розгляді у Дзержинському районному суді міста Харкова і на час звернення із цією позовною заявою, але позивачем ОСОБА_1 , разом із цим позовом до канцелярії суду подано заяву про залишення позовної заяви по справі № 638/20806/16-ц без розгляду та з врахуванням саме неправомірної поведінки відповідачів, про яку стало відомо позивачці лише в 2021 році, яка намагалась вирішити всі питання із забудовником у позасудовий спосіб, що не дало жодних результатів, вимушена звернутись за захистом своїх законних прав та інтересів у інший спосіб із цією позовною заявою, який, відповідно до нової сформованої практики, буде належними та ефективними.

Так, протягом останніх півтора років позивачка ОСОБА_1 намагалась в мирний спосіб вирішити питання про надання їй все ж таки квартири зі сторони відповідача ТОВ «ЮКБ», вона неодноразово приходила на прийом до генерального директора ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 , яка майже рік в усному порядку обіцяла видати їй квартиру та оформити всі необхідні документи для внесення даних про ОСОБА_1 як власника квартири до реєстру прав власників нерухомого майна, але взятий на себе обов`язок не виконала.

Така ситуація тривала протягом року, в період часу з 2020 по березень 2021 року, поки адвокату, з яким в березні 2021 року позивачкою було укладено договір про надання правничої допомоги, не стали відомі обставини про те, що право власності на її квартиру АДРЕСА_4 було оформлено на іншу особу, а саме на відповідачку ОСОБА_2 , що було здійснено ще в травні 2015 року, без відома та згоди позивачки, без укладання будь-яких договорів з власником майнових прав на цю квартиру з ОСОБА_1 , та в період часу коли тривав судовий спір щодо вказаного майна, інформація про що не повідомлялась позивачу зі сторони відповідача ТОВ «ЮКБ», та який надавав в суді свідчення щодо можливості видати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 або іншу аналогічну, яку вони до цього часу вже неправомірно передали, як виявилось, у власність іншої особи.

11 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до керівника ТОВ «ЮКБ» вже з письмовою заявою про надання в письмовому вигляді: інформації про всі можливі варіанти квартир, та місць під автомобіль, що можуть бути надані у власність ОСОБА_1 з метою виконання зі сторони ТОВ «ЮКБ» зобов`язань за Договором від 10.01.2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 ; надати та належним чином оформити акт приймання-передачі квартири на ім`я ОСОБА_1 та завчасно письмово повідомити про необхідність з`явитись для укладання всіх необхідних документів; надати ОСОБА_1 всі необхідні документи передбачені законом, з метою їй мати можливість самостійно звернутись до реєстратора та відповідно до вимог чинного законодавства належним чином зареєструвати своє право власності на квартиру в будинку по АДРЕСА_1 .

Вищевказана заява ОСОБА_1 від 11 березня 2021 року до ТОВ «ЮКБ», за адресою вказаною в реєстрі юридичних осіб відносно відповідача ТОВ «ЮКБ», 12 березня 2021 року була направлена поштою з рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення до цінного листа. Завірена копія заяви від 11 березня 2021 року додана до позовної заяви (оригінали знаходяться у позивача).

Жодної відповіді зі сторони ТОВ «ЮКБ» позивачці на її заяву не було надано до сьогоднішнього дня.

Також, 12 березня 2021 року на адресу відповідача ТОВ «ЮКБ» було направлено адвокатський запит адвоката Гринченко Т.М. від 11 березня 2021 року з проханням надати інформацію, на якій підставі право власності на квартиру АДРЕСА_2 , було передано та зареєстровано за ОСОБА_2 ще з 18 червня 2015 року, якщо вказана квартира будувалась саме для ОСОБА_1 з проханням надати копії всіх документів, що стали підставою для оформлення права власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_2 , та проханням повідомити чи надавала згоду (письмову) ОСОБА_1 на передачу у власність квартири АДРЕСА_2 , яка будувалась саме для неї та була оплачена нею в повному обсязі - іншій будь-якій особі. Адвокатський запит відправлено цінним листом № 762 з рекомендованим повідомленням про вручення з описом вкладення до цінного листа, який отримано відповідачем ТОВ «ЮКБ» 25 березня 2021 року, та жодної відповіді так і не було надано. Копію запиту з доказами направлення та отримання ТОВ «ЮКБ» додано до позовної заяви (оригінал знаходиться у адвоката Гринченко Т.М.)

Окрім цього, 12 квітня 2021 року адвокатом Гринченко Т.М. було вручені особисто директору ТОВ «ЮКБ» Булік В.А. два адвокатські запити № 12/04 та № 12/04/1 про надання інформації, на якій підставі ТОВ «ЮКБ» було оформлено договір № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку з ОСОБА_2 ; та, відповідно, 21 травня 2015 року складено та підписано Акт прийому-передачі до договору № 42-3 про пайову участь в будівництві житлового будинку від 12.01.2006 року - квартири АДРЕСА_6 між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 , якщо стосовно вказаної квартири, ще 10 січня 2006 року було укладено договір № 42 про пайову участь у будівництві будинку з ОСОБА_1 , та відповідно вказана квартира АДРЕСА_4 будувалась саме для ОСОБА_1 та саме відповідачем ТОВ «ЮКБ» замовлялось виготовлення Технічного паспорта на цю квартиру АДРЕСА_4 за цією ж адресою на ім`я ОСОБА_1 та копія якого долучалась представником ТОВ «ЮКБ» в суді 06 жовтня 2015 року до матеріалів цивільної справи № 638/20429/14-ц та відповідно до цього часу триває судовий спір стосовно вказаного майна у іншому судовому провадженні; та про надання інформації чи надавала згоду (письмову) ОСОБА_1 на передачу у власність квартири АДРЕСА_2 , яка будувалась саме для неї та була сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі будь-якій іншій особі.

Завірена копія двох адвокатських запитів від 12 квітня 2021 року з відміткою про отримання особисто директором ТОВ «ЮКБ» від 12 квітня 2021 року додано до матеріалів справи.

Жодних відповідей на адвокатські запити з сторони ТОВ «ЮКБ» не направлено, та відповідно адвокатом не отримано.

У зв`язку з ігноруванням адвокатських запитів від 12 квітня 2021 року та, відповідно до вимог законодавства, адвокат Гринченко Т.М., 18 травня 2021 року звернулась до Ради адвокатів Харківської області з відповідними заявами (зверненнями) про складання адміністративних протоколів за ч.5 ст. 212.5 КУпАП стосовно керівника ТОВ «ЮКБ» () ОСОБА_3 , завірені копії звернень адвоката за № 844, та № 855 додані до позовної заяви. Радою Адвокатів Харківської області було складено протоколи про адміністративні правопорушення та направлено до Дзержинського районного суду міста Харкова для прийняття рішень.

Виникла ситуація, що відповідач уникав та уникає відповідей, як на письмові звернення позивачки так і на адвокатські запити, при цьому отримав грошові кошти від позивачки та не виконує взяті на себе за договором обов`язки, оформив право власності на іншу особу на підставі очевидно зроблених задніми числами документів, відповідно ОСОБА_1 була вимушена 18 травня 2021 року звернутись до Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області з заявою про вчинення службовою особою (директором) ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Завірена копія заяви про злочин з відміткою про отримання додана до позовної заяви.

У зв`язку із тим, що повідомлення ОСОБА_1 про скоєння кримінального правопорушення органами поліції не було в строки визначені КПКУ внесені до ЄРДР, ОСОБА_1 до Дзержинського районного суду м. Харкова було подано скаргу в порядку статті 303 КПК України, завірена копія скарги з відміткою суду про отримання 25 травня 2021 року додано до позовної заяви (оригінал знаходиться у позивача).

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 Дзержинським районним судом м. Харкова було винесено Ухвалу по справі № 638/7748/21, якою скарга ОСОБА_1 задоволена та зобов`язано посадових осіб Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області організувати внесення у встановленому порядку відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 18 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, яка надійшла до органу досудового розслідування 21 травня 2021 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР, копія ухвали суду від 27 травня 2021 року додано до позовної заяви.

03 червня 2021 року органом досудового розслідування заяву ОСОБА_1 внесено до ЄРДР за № 0000690 та 13 липня 2021 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні, про що їй було видано пам`ятку. Завірена копія Витягу з ЄРДР та завірена копія пам`ятки потерпілого ОСОБА_1 додано до позовної заяви.

Таким чином, зі сторони ТОВ «ЮКБ» не виконуються обов`язки, передбачені умовами Договору № 42 від 10 січня 2006 року та ігноруються звернення позивача щодо видачі їй документів з метою мати можливість оформити право власності на квартиру та автомобільне місце, водночас, спірне майно продано іншій особі, майнові права на яке належать позивачу ОСОБА_1 , без її відома та згоди.

Так, відповідно до вимог п.5.3, п.5.4 Договору (де зафіксовані обов`язки Товариства) передбачено, що Товариство зобов`язане по закінченню будівництва Будинку в строки, визначені цим договором передати «Пайщику» за актом прийому-передачі зазначену в Додатку № 1 Договору квартиру. Передача Квартири у власність «Пайщику» відбувається за актом прийому передачі квартири, який підписується повноважними представниками сторін. Повідомити «Пайщика» про готовність квартири до передачі в порядку передбаченому статтею 11.

Окрім умов договору № 42 від 10 січня 2006 року разом з додатками до нього, права позивача на спірну квартиру АДРЕСА_2 підтверджуються обставинами, встановленими в мотивувальних частинах рішень судів, а саме: Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по справі № 638/20429/14-ц та Ухвалою ВССУ від 13 червня 2016 року по справі № 638/20429/14-ц.

Так в мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по справі № 638/20429/14-ц, яке набрало законної сили, встановлена обставина того, що згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року будинок по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації. Крім того згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно додатку № 1 до Договору № 42 будувалась для позивача, саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири (т. 2 а.с. 28-30).

Аналогічна обставина встановлена і в мотивувальний частині Ухвали ВВСУ від 13 червня 2016 року, що саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

Таким чином, є очевидним незаконне та неправомірне зі сторони відповідача ТОВ «ЮКБ» ігнорування звернень позивача ОСОБА_1 щодо оформлення всіх необхідних документів та видачі їй документів з метою належного оформлення нею права власності як на квартиру, так і на автомісце.

Окрім цього, є неправомірним та незаконним укладання ТОВ «ЮКБ» нібито 12 січня 2006 року майже тотожного Договору № 42-3 про пайову участь у будівництві житлового будинку з другим відповідачем, а саме ОСОБА_2 (через 2 дні після укладання відносно цього ж майна, а саме квартири АДРЕСА_4 з ОСОБА_1 , а саме 10 січня 2006 року).

Позивачу лише в березні 2021 року стало відомо про такі неправомірні дії відповідачів, як про оформлення договору від 12 січня 2006 року, так і про укладання акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_4 між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 від 21 травня 2015 року. ОСОБА_1 жодної згоди (ні письмової ні усної) на передачу у власність іншій особи свого майна не надавала, будь-яких додаткових угод з нею не укладалось та з сторони ОСОБА_1 жодних угод з ОСОБА_2 також не укладалось. Як виявилось в березні 2021 року на квартиру АДРЕСА_4 було навіть оформлено право власності за ОСОБА_2 28 травня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності (серія та номер НОМЕР_2 виданого 18 червня 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області), що стало можливим на підставі укладання між відповідачами неправомірно акту приймання-передачі від 21 травня 2015 року, Інформаційна довідка з реєстру нерухомого майна від 05 березня 2021 року надана до позовної заяви та копія акту приймання-передачі від 21 травня 2015 року.

Під час розгляду справи № 638/20429/14-ц саме представник ТОВ «ЮКБ» в жовтні 2015 року, особисто на ухвалу суду про витребування доказів, подав в суд копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 (дата виготовлення 06 червня 2014 року), виготовленого на ім`я саме ОСОБА_1 (тобто після передачі у власність цієї квартири ОСОБА_2 ).

При цьому весь час перебування справ на розгляді в суді, що тривало період часу з 2014 року по кінець 2021 року, відповідач не повідомляв інформацію щодо передачі як майнових прав так і права власності на спірну квартиру іншій особі, а саме ОСОБА_2 , які весь цей час належали саме ОСОБА_1 , при цьому надаючи в цей же період до суду документи на спірну квартиру на ім`я позивача та повідомляючи суд та позивача про можливість надати позивачці або спірну квартиру або будь-яку іншу, при цьому не надаючи документів, які могли бути підставою для реєстрації позивачкою свого права власності.

Відповідно жодних правових підстав не існувало між відповідачами по цій справі на укладання ні договору № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві саме щодо квартири АДРЕСА_4 , ні оформлення акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_4 ні відповідно отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право власності та відповідно і неправомірна реєстрація за нею права власності на спірну квартиру, так як весь цей період часу всі майнові права на вказану квартиру належали ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог до ТОВ «ЮКБ» позивачка зазначає, що всупереч вимогам умов укладеного договору з ОСОБА_1 та цивільного законодавства України, не виконав взяті на себе зобов`язання, чим порушив законні права та інтереси позивача, яка з незалежних від неї причин не може зареєструвати за собою право власності на належну квартиру, а тому не може володіти, користуватися та розпоряджатися придбаним майном.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (частина друга стаття 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Виходячи з приписів статті 190 ЦК України, частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та умов укладеного між сторонами договору, позивачка ОСОБА_1 є такою, що набула майнових прав на квартиру, оскільки в повному обсязі виконала умови договору пайової участі в будівництві № 42 від 10 січня 2006 року, шляхом повної сплати всіх платежів, передбачених договором від 10 січня 2006 року.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що позивачка набула право власності на майнові права на об`єкт нерухомості відповідно до Договору № 42 про пайову участь у будівництві житлового будинку від 10 січня 2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Проте, дане право власності позивача відповідачем не визнається, так як він ухиляється від передачі їй довідки про 100 % оплату вартості майнових прав та акту прийому-передачі квартири. У зв`язку із чим, право власності позивача підлягає захисту в судовому порядку.

Дана позиція підтримується Верховним Судом, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 у справі № 761/4771/15-ц.

Зазначає, що документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

Зокрема, самим договором із забудовником передбачено необхідність підписання кінцевого акта приймання-передачі квартири.

Крім цього, вимагається також документ, який містить перелік усіх власників квартир в новозбудованому будинку. Цей перелік є додатковим підтвердженням для реєстратора щодо законності вимог заявника (покупця квартири) на той чи інший об`єкт нерухомості та дозволяє уникнути реєстрації права власності на одну і ту ж квартиру на різних осіб.

Ще одним важливим документом є довідка про повний розрахунок за квартиру. Цей документ підтверджує виконання покупцем квартири своїх грошових зобов`язань за договором у повному обсязі.

Стосовно заявлених позовних вимог до відповідачки ОСОБА_2 , необхідно враховувати ту обставину, що жодних цивільно-правових угод позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 відносно належних саме прав позивачу на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 не укладала, та повноважень іншим особам, в тому числі відповідачу ТОВ «ЮКБ» на розпорядження її правами не надавала та не доручала вчинення жодних дій.

Договір № 42-3 від 12 січня 2006 року «Про пайову участь в будівництві житлового будинку» разом зі всіма додатками до нього, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЮКБ», який був підставою для оформлення між ними 21 травня 2015 року Акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 110, 7 м.кв.), майнові права на яку належали та належать саме ОСОБА_1 , що в подальшому стало підставою для державної реєстрації права власності від 28 травня 2015 року за ОСОБА_2 та отримання нею Свідоцтва про право власності (серія та номер НОМЕР_2 виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області) є нікчемними (стаття 228 ЦК України), та мають ознаки недійсності правочинів.

На думку позивачки є очевидним той факт, що генеральний директор ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 , укладаючи договір № 42-3 від 12 січня 2006 року «Про пайову участь в будівництві житлового будинку» разом зі всіма додатками до нього, між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 , достовірно знала про той факт, що за 2 дні до цього саме вона укладала договір № 42 зі всіма додатками від 10 січня 2006 року з ОСОБА_1 .

Більш того, оформлюючи згодом від 21 травня 2015 року Акт прийому передачі квартири АДРЕСА_2 між ТОВ «ЮКБ», в особі директора Булік В.А., та ОСОБА_2 , представник ТОВ «ЮКБ» достеменно знала про те, що з початку 2009 року повністю виплачена вартість цієї квартири саме ОСОБА_1 , за договором раніше, укладеним із нею від 10 січня 2006 року, та знаючи про триваючий судовий спір відносно вказаного майна (справа № 638/20429/14-ц) та відповідно про наявність саме у ОСОБА_1 майнових прав на цю квартиру та обставину невиконання з сторони ТОВ «ЮКБ» взятих на себе за договором від 10.01.2006 року обов`язків, неправомірно оформила документа та надала можливість зареєструвати право власності за ОСОБА_2 на майно іншої особи, а саме майно ОСОБА_1 .

Таким чином, вказані правочини укладені між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 , як догорів від 12 січня 2006 року з додатками до нього, так і акт прийому передачі від 21 травня 2015 року так відповідно і свідоцтво про право власності від 18 червня 2015 року так і реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , є нікчемними, так як такі, що порушують публічний порядок, так як були направлені на порушення конституційних прав людини і громадянина, а саме права власності ОСОБА_1 .

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.

Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові ВП ВС від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17; провадження № 14-8 цс 21, у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Оскільки слід вважати, що у позивача виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то вона має право на його витребування.

Вказує на те, що правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 14 вересня 2021 року по справі № 359/5719/17 щодо застосування норм права повинні бути враховані судом при вирішенні справи, оскільки спірні правовідносини є подібними.

Щодо строку позовної давності позивачка зазначає, що у відповідності до п.2.11. Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку укладеного між Позивачем ОСОБА_1 (за договором «Пайщик») та Відповідачем ТОВ «ЮКБ» (за договором «Товариство») при отриманні грошових коштів від «Пайщика» для фінансування будівництва житлового будинку у «Товариства» виникають боргові зобов`язання перед «Пайщиком». Ці боргові зобов`язання погашаються «Товариством» з моменту підписання Акту приймання-передачі та передачі Квартири «Пайщику», після завершення будівництва, документів для оформлення права власності на відповідну частину житлового будинку.

Згідно з п.5.3. Договору «Товариство» зобов`язано по закінченню будівництва в строки, передбачені даним Договором, передати «Пайщику» за Актом приймання-передачі зазначену в Додатку №1 Договору квартиру. Передача квартири у власність «Пайщика» здійснюється за Актом приймання-передачі Квартири, котрий підписується повноважними представниками Сторін.

У відповідності до змісту п.5.4. Договору «Товариство» зобов`язано повідомити «Пайщика» про готовність Квартири до передачі в порядку передбаченому ст. 11. Договору.

Як вбачається зі змісту ст.11 Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ЮКБ» будь-які повідомлення здійснюються у письмовому вигляді, однак конкретного строку надсилання «Товариством» на адресу «Пайщика» повідомлення про готовність Квартири до передачі в Договорі не передбачено.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачка ОСОБА_1 11 березня 2021 року звернулась до керівника ТОВ «ЮКБ» вже з письмовою заявою про надання в письмовому вигляді: інформації про всі можливі варіанти квартир, та місць під автомобіль, що можуть бути надані у власність ОСОБА_1 з метою виконання зі сторони ТОВ «ЮКБ» зобов`язань за Договором від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 ; надати та належним чином оформити акт приймання-передачі квартири на ім`я ОСОБА_1 та завчасно письмово повідомити про необхідність з`явитись для укладання всіх необхідних документів; надати ОСОБА_1 всі необхідні документи передбачені законом, з метою їй мати можливість самостійно звернутись до реєстратора та відповідно до вимог чинного законодавства належним чином зареєструвати своє право власності на квартиру в будинку по АДРЕСА_1 .

Вищевказана заява ОСОБА_1 від 11 березня 2021 року до ТОВ «ЮКБ», за адресою вказаною в реєстрі юридичних осіб відносно відповідача ТОВ «ЮКБ», 12.03.2021 року була направлена поштою з рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення до цінного листа.

Жодної відповіді зі сторони ТОВ «ЮКБ» позивачу на її заяву не було надано.

Таким чином, повідомлення про готовність квартири АДРЕСА_2 для передачі у власність ОСОБА_1 відповідач повинен був направити не пізніше 23 березня 2021 року. Також, як було зазначено вище, відповідачем були проігноровані ряд адвокатських запитів з цього ж приводу.

Вважає, що позовні вимоги до відповідача ТОВ «ЮКБ» є такими, що подаються в межах строку позовної давності.

Окрім того, щодо позовних вимог до ОСОБА_2 , як вже зазначалося, в листопаді 2014 року ОСОБА_1 вважаючи, що у зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_4 виявилась не на 10 поверсі будинку, як передбачалось умовами договору, а на 8 поверсі, та вважаючи, що це є порушенням умов Договору № 42 від 10.01.2006 року про пайову участь в будівництві житлового будинку, звернулась з позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова до відповідача ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

За результатами розгляду справи № 638/20429/14-ц Дзержинським районним судом міста Харкова 02.02.2016 року було винесено рішення, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , а Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.04.2016 року по вказаній справі, рішення суду 1 інстанції було скасовано та відмовлено в позові в повному обсязі, та Ухвалою ВССУ від 13.06.2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Також необхідно зазначити, що після того, як ВССУ в ухвалі від 13 червня 2016 року було остаточно вирішено справу № 638/20429/14-ц, ОСОБА_1 в 2016 році звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з іншою позовної заявою до відповідача ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору за інших підстав, та справа № 638/20806/16-ц перебуває на розгляді у Дзержинському районному суді міста Харкова і на час звернення із цією позовною заявою, але позивачем ОСОБА_1 , разом із цим позовом до канцелярії суду подано заяву про залишення позовної заяви по справі № 638/20806/16-ц без розгляду, у зв`язку з тим, що ЦПКУ не передбачає можливості одночасно змінити і предмет і підстави позову, та, з врахуванням саме неправомірної поведінки відповідачів, про яку стало відомо позивачці лише в 2021 році, яка намагалась вирішити всі питання з забудовником у позасудовий спосіб, які не дали жодних результатів вимушена звернутись за захистом своїх законних прав та інтересів у інший спосіб з цією позовною заявою.

Окрім цього, представник ТОВ «ЮКБ» надавав в суді свідчення щодо можливості видати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 , яку вони вже, як виявилось лише в березні 2021 року, неправомірно передали, у власність іншої особи, при цьому надаючи в суд документи (технічний паспорт) виготовлений на ім`я ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_4 , в той час коли, їм була відомо інформація про те, що півроку тому вони уклали акт приймання-передачі стосовно цієї ж квартири з іншою особою, та замовчували про цю обставину.

Враховуючи викладене, зважаючи на факт перебування з 2014 року по кінець 2021 року судових спорів між ОСОБА_1 та ТОВ «ЮКБ» з приводу захисту майнових прав і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові дійшла висновку про поважність у такому випадку причин пропуску позивачем строку звернення до суду та можливість суду поновити в такому випадку право на захист.

Тому, беручи до уваги всі вищевикладені фактичні обставини справи та докази, надані позивачем, вважає, що в даному конкретному випадку строк звернення до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 є таким, що пропущений з поважних причин і підлягає поновленню.

Враховуючи вищевикладене, просить зобов`язати ТОВ «ЮКБ» (, юридична адреса 61166, м. Харків, вул. Серпова,4-В) передати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) документи для оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , а саме:

- Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_1 ;

- Довідку про внесення ОСОБА_1 пайового внеску за квартиру АДРЕСА_2 в повному обсязі;

- Засвідчену копію рішення виконавчого комітету Харківської міської ради, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна - жилому будинку адреси по АДРЕСА_5 ;

- Довідку (виписку) з переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва, про участь ОСОБА_1 в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта- квартири АДРЕСА_2 ;

- Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , виготовлений на ім`я ОСОБА_1 ;

- Засвідчену копію технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна - жилий будинок АДРЕСА_1 ;

- Витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ;

- Копію Договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;

- Засвідчену копію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації закінченого будівництвом об`єкту - жилого будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа якої складає 110, 7 м.кв, житлова площа якої складає 57,0 м.кв.) та майнові права на машиномісце (автомісце) № НОМЕР_1 , що знаходиться в житловому будинку з вбудовано- прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_5 .

Поновити строк позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування квартири АДРЕСА_2 , що є власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), з незаконного володіння ОСОБА_2 , та визнати причиним пропуску строку позовної давності поважними.

Витребувати з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), квартиру АДРЕСА_2 , загальна площа якої складає 110,7 кв.м, житлова площа 55,7 кв.м.

Скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22179540 від 18.06.2015 12:13:05, прийняте державним реєстратором Шеховцовою Маргаритою Євгенїївною, Харківського міського управління юстиції, Харківської області та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності: 10094116 від 28.05.2015 року 10:29:28, що був здійснений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22179540 від 18.06.2015 12:13:05 прийнятого державним реєстратором Шеховцовою Маргаритою Євгеніївною, Харківського міського управління юстиції, Харківської області, на 3-кімнатну квартиру загальною площею 110,7 (кв.м), житловою площею 55,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_7 за ОСОБА_2 .

Стягнути з відповідачів на користь позивачки сплачений ОСОБА_1 судовий збір.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 січня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання по справі.

14 лютого 2022 року відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, в задоволенні позовних вимог просила відмовити повністю в зв`язку з недоведеністю обставин, на які позивач посилається в своїй позовній заяві.

Відзив на позовну заяву мотивовано тим, що в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Юкрейніен Кепітал Білдинг», ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 10 січня 2006 року між нею та ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» (в подальшому ТОВ «ЮКБ») був укладений договір № 42 про пайову участь в будівництві житлового будинку. Відповідно до додатку № 1 до Договору № 42 у власність ОСОБА_1 після закінчення будівництва та введення житлового будинку до експлуатації має бути передана квартира з будівельним номером АДРЕСА_8 проектною площею 106,8 кв.м.

Але своїх зобов`язань Пайщика, визначених Договором № 42, зокрема п.6.4 Договору, ОСОБА_1 не виконала, а, навпаки, замість підписання акту приймання-передання квартири, 03 червня 2006 року звернулась до ТОВ «ЮКБ» з письмовою заявою про розірвання Договору № 42 від 10 січня 2006 року та повернення грошових коштів.

Вказана обставина підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 02 дютого 2016 року (справа № 638/20429/14-ц) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору та стягнення суми, рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по тій же справі.

Зокрема, в рішенні судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року міститься посилання на те, що а.с. 41 цивільної справи № 638/20429/14-ц містить заяву ОСОБА_1 про розірвання Договору № 42 від 03 червня 2016 року.

Крім того, рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року встановлено, що «відповідач зазначив, що аналогічну квартиру вони мають позивачу надати, але вона, і це заявлено в апеляційному суду, отримувати будь яку квартиру від відповідача не бажає, оскільки, на думку її представника, кошти, які вона сплачувала як внески на пайову участь у будівництві, відповідачем використовувались не за призначенням» (а.6 рішення від 04 квітня 2016 року).

Відповідно до вимог п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Після цього, і це підтверджується інформацією з сайту «Судова влада України», яка надана суду ОСОБА_1 в якості доказів до позовної заяви, в період з 2016 року по теперішній час в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова знаходились цивільні справи за позовами ОСОБА_1 про розірвання договору № 42.

Так, в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова (головуючий - суддя Цвіра Д.М.) знаходилась цивільна справа № 638/20806/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору та стягнення суми.

Таким чином, з 03 червня 2016 року і до 2022 року ОСОБА_1 послідовно та чітко в зверненнях до ТОВ «ЮКБ» та під час судового розгляду висловлювала та доводила свою позицію про розірвання договору та стягнення грошових коштів, відмовляючись при цьому від отримання будь- якої іншої квартири.

В позовній заяві ОСОБА_1 неодноразово вказує на те, що нею, ОСОБА_2 , ще в січні 2015 року був укладений договір з ТОВ «ЮКБ», предметом якого була та ж сама квартира.

Але вказані твердження не відповідають дійсності. Так, 10 вересня 2014 року був укладений договір № 42/11 про передання прав та обов`язків за договором про пайову участь в будівництві житлового будинку. Сторонами вказаного договору були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «ЮКБ».

Відповідно до п.1.1. вказаного договору ОСОБА_3 передає ОСОБА_2 права та обов`язки в повному обсязі за договором № 42-3 про пайову участь в будівництві від 12.01.2006 р.

Відповідно до умов договору від 12.01.2006 року, укладеного між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_3 (додаток № 1 до Договору), предметом договору була квартира АДРЕСА_4 , яка знаходиться на 8 поверсі та має проектну площу 110,7 кв.м., а не 106,8, як вказано в договорі, на якій посилається ОСОБА_1

10 вересня 2014 року нею, ОСОБА_2 , були внесені грошові кошти, які відповідали 100% вартості квартири АДРЕСА_4 . Вказана обставина підтверджується довідкою.

На виконання умов Договору № 42-3 від 12.01.2006 року, мною, ОСОБА_2 та представником ТОВ «ЮКБ» 21 травня 2015 року був підписаний акт прийняття-передання квартири АДРЕСА_9 .

Вказаний акт був підставою для отримання нею, ОСОБА_2 . Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 червня 2015 року.

З 2015 року я та члени родини безперешкодно постійно володіють, користуються та мають право розпоряджатися квартирою АДРЕСА_2 , несуть всі витрати по утриманню квартири, за рахунок власних грошових коштів зробили в квартирі ремонт.

На час укладення нею Договору № 42/11 від 10 вересня 2014 року ОСОБА_1 мала позицію щодо розірвання укладеного нею договору про пайову участь, та послідовно підтримувала вказану позицію протягом тривалого часу.

Наведені вище обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_2

18 лютого 2022 року представником ТОВ «ЮКБ» Захаровим П.В. подано відзив на позовну заяву, просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю в зв`язку з їх недоведеністю. Відповідач ТОВ «ЮКБ» не визнає позовні вимоги, а також не визнає обставини, на які посилається позивачка.

Відзив на позовну заяву мотивовано тим, що 10 січня 2006 року між ТОВ «Юкрейніен Кепітел Білдинг» та ОСОБА_1 укладено договір № 42 про пайову участь у будівництві житлового будинку в АДРЕСА_1 , за умовами якого Позивач направила власні грошові кошти на будівництво будинку в порядку пайової участі та доручила Відповідачу 1 сформувати його долю у спільному майні «Пайщиків», забезпечити будівництво будинку, передати у власність Пайщика квартиру згідно Додатку № 1, що підтверджується копією Договору.

Як стверджує позивач виконала у повному обсязі покладені на неї обов`язки щодо сплати внеску але будівництво у визначений договором строк, а саме 4-й квартал 2008 року не було закінчено та квартира з певними індивідуальними ознаками (зокрема на 10-му поверсі) не була передана позивачу у власність.

Проте її твердження не відповідають дійсності. Так, роблячи висновок з документів, які позивачка долучила до матеріалів справи, вбачається, що позивачка оплатила суму 667 397,00 грн хоча повинна була оплатити суму більше ніж 935 260,00 грн. Не враховано й факт прострочення виконання зобовязань. Тобто вона не виконала свої зобов`язання в повному обсязі.

Договором, а саме п.2.4, передбачений строк завершення будівництва будинку 3 квартал 2008 року.

Згідно Додатку № 1 до Договору, відповідач 1 взяв на себе зобов`язання передати у власність позивачу квартиру на 10-му поверсі, але це зобов`язання не було виконане у встановлений строк.

У листопаді 2014 року позивачка вже зверталась до суду з позовом про розірвання Договору № 42 від 10 січня 2006 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Розірвано договір № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку від 10 січня 2006 року між ТОВ «Юкрейніен кепітел білдинг» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «Юкрейніен кепітел білдинг» судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 243 грн 60 коп. В іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен кепітел білдинг» про розірвання договору та стягнення суми відмовлено.

До або після моменту винесення судом апеляційної інстанції рішення по даній справі, тобто, з моменту розгляду вищевказаної справи пройшло вже шість років, разом із тим, протягом всього часу позивачка не вживала заходів щодо отримання квартири у власність за Договором пайової участі № 42 від 10 січня 2006 року, а, навпаки, намагалась відмовитись від неї, припинити дію договору.

Отже, позивачка сама добровільно відмовилась від виконання зобов`язань за Договором пайової участі № 42 від 10 січня 2006 року. Позивачка на являється власником жодної з квартир за адресою: АДРЕСА_1 . Тому підстави для задоволення позову відсутні.

Слід також врахувати той факт, що позивачка стверджує, що в рамках Договору №42 від 10 січня 2006 року Відповідач 1 з технічних причин не зміг виділити квартиру на 10 поверсі. Позивач стверджує що йому було запропоновано таку ж квартиру, з тією ж площею і плануванням, але на 8 поверсі.

Тобто, квартира на яку позивач просить суд визнати право її власності є взагалі іншою квартирою, не тією, яка мала бути передана позивачці в рамках Договору № 42 від 10 січня 2006 року.

Квартира, яка є предметом позову, була продана третій особі - відповідачу 2, і вона взагалі немає жодного відношення до Договору пайової участі № 42 від 10 січня 2006 року.

Крім того, в Договорі № 42 від 10 січня 2006 року зазначена площа квартири 106,8 м2. Проте площа квартири АДРЕСА_2 має 110,7 м2. Тобто, квартира, на яку претендує позивачка є взагалі іншим об`єктом нерухомості, знаходиться на 10, а не на 8 поверсі, і має іншу адресу, аніж ту, яка зазначена в договорі. В Договорі зазначені адреса: АДРЕСА_1 , а адреса квартири, на яку позивачка просить визнати за нею право власності: АДРЕСА_1 .

Позивачка не долучила до позовної заяви жодних доказів, які б підтверджували, що квартира, на яку претендує, має якесь відношення до правовідносин між Відповідачем 1 і Позивачем та Договору пайової участі № 42 від 10 січня 2006 року.

Також вказує на те, що позивачкою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Так, статтею 620 визначено правові наслідки невиконання обов`язку передати річ, визначену індивідуальними ознаками.

У разі невиконання боржником обов`язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов`язання.

Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування.

Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов`язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, кредитор, який першим пред`явив позов.

Отже, у позивача відсутнє право на витребування квартири.

21 лютого 2022 року представники позивачки ОСОБА_1 - адвокати Гринченко Т.М., Ігнатенко О.О. подали відповідь на відзив ТОВ «ЮКБ.

Відповідь на відзив мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 обгрунтовано вважає вказані відповідачем обставини та посилання у відзиві на позовну заяву недоведеними, такими, що не підтверджені жодними доказами зі сторони відповідача, натомість, позивачка вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідача про те, що ОСОБА_1 не виконала свої зобов язання щодо стати пайового внеску в повному обсязі, так як нею надано квитанцій на суму 667 397, 00 грн, хоча повинна була оплатити суму більше ніж 935 260 грн, зазначає, що відповідно до п. 3.1. та п. 3.2 та п.3.3 вказаного Договору (сума договору), сторони домовились, що загальна сума пайового внеску по фінансуванню будівництва складає 935 260 гривень, що на день укладання Договору дорівнювало 185 200 доларів США. При цьому розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири на момент укладання цього Договору складав 809 010 гривень (вісімсот дев`ять тисяч десять гривень), що на день укладання договору дорівнювало 160 200 доларів США. Та сторони домовились, що розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва «Машиномісця» на момент укладання цього Договору складає 126 250 гривень (сто двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят гривень), що на день укладання цього Договору дорівнювало 25 000 доларів США.

Таким чином, посилання відповідача, що ОСОБА_1 мала оплатити суму більше, ніж 935 260 гривень, є недоречним, так як договором від 10 січня 2006 року чітко визначено загальну суму пайового внеску по фінансуванню.

По-друге, обставина повної виплати (виконання) всіх взятих зобов`язань з сторони ОСОБА_1 за Договором від 10 січня 2006 року підтверджується письмовими доказами, наданими разом із позовною заявою, окрім квитанцій наданих позивачкою, вказана обставина також підтверджується довідками від забудовника (відповідача) про стан внесення платежів за декілька періодів, що знаходяться в матеріалах справи.

Додатково обставина повного виконання обов`язку зі сторони позивача ОСОБА_1 підтверджується останньою Довідкою про стан фінансування за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 42 від 10.01.2006 року, виданою 23 березня 2009 року директором ТОВ «ЮКБ» Булік В.А., в якій вказано про те, що станом на 23 березня 2009 року, внески по фінансуванню будівництва квартири АДРЕСА_3 виконані нею повністю, та вирішення питання про виплату курсової різниці в розмірі 8 545, 00 гривень відкладається на кінець будівництва будинку». Завірена копія вказаної довідки була надана з позовною заявою (оригінал знаходиться у позивача) та остання квитанція на суму в розмірі 8 545 гривень від 11.12.2013 року про сплату ОСОБА_1 вказаної курсової різниці також надано з позовною заявою, так як кінець будівництва відбувся саме в кінці 2013 року, а не в 3 кварталі 2008 року як це був зобов`язаний забезпечити відповідач ТОВ «ЮКБ».

Лише 30 вересня 2013 року інспекцією ДАБК в Харківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 41, згідно якої, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮКБ» в особі генерального директора Булік В.А. заявила про готовність закінченого будівництвом об`єкта - будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 і пусковий комплекс - житловий будинок з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями.

Пунктом 2.4. Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь в будівництві житлового будинку передбачено що закінчення будівництва - 3 квартал 2008 року, та відповідно до п. 5.3 вказаного Договору, передбачено обов`язок ТОВ «ЮКБ» по закінченню будівництва Будинку в строки, передбачені цим договором Товариство зобов`язано передати «Пайщику» за актом прийому-передачі вказану в Додатку № 1 Договору квартиру. Передача квартири у власність «Пайщика» відбувається за актом прийому-передачі квартири, який підписується повноважними представниками сторін.

Таким чином, є очевидним порушення зобов`язань саме зі сторони відповідача ТОВ «ЮКБ», а не позивачки.

По-третє, обставина повного виконання обов`язку (обставина повної виплати грошових коштів за договором від 10 січня 2006 року) зі сторони позивачки підтверджується обставинами, встановленими в мотивувальних частинах рішень судів, що набули законної сили, де сторонами справи були також позивач ОСОБА_1 та відповідач ТОВ «ЮКБ».

Так в мотивувальній частині рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2016 року по справі № 638/20429/14-ц зазначено, що «позивач ОСОБА_1 виконала умови договору шляхом направлення власних грошових коштів на будівництво будинку». В мотивувальній частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітння 2016 року по справі № 63 8/20429/14-ц також встановлена обставина, що «зобов`язання сторін виконано, будинок побудовано і на квартиру АДРЕСА_4 на ім`я позивачки оформлено технічний паспорт».

Таким чином, всі зобов`язання ОСОБА_1 за договором № 42 від 10.01.2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку виконано в повному обсязі, шляхом сплати в повному обсязі як вартості квартири АДРЕСА_4 так і автомісця № НОМЕР_1 , що підтверджено нею належними, допустимими та достатніми доказами по справі.

Щодо посилань у відзиві на позовну заяву, на те, що ОСОБА_1 як під час розгляду справи № 638/20429/14-ц так і після ухвалення рішення апеляційною інстанцією не вживала заходів щодо отримання спірної квартири у власність за договором від 10 січня 2006 року спростовується тим, що перша судова справа № 638/20429/14-ц. розглядалась в період часу з 2014 року по 13 червня 2016 року, а з 27 грудня 2016 року по 19 січня 2022 року тривав розгляд іншої цивільної справи № 638/20806/16-ц, та лише 19 січня 2022 року позовна заява ОСОБА_1 до відповідача ТОВ «ЮКБ» була залишена без розгляду саме за заявою позивачки ОСОБА_1 , так як після того як вона довідалась про неправомірність дій стосовно квартири зі сторони відповідачів по цій справі, та не мала можливості, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, одночасно змінити і предмет і підстави позову у справі № 638/20806/16, у зв`язку із чим, з метою ефективного захисту порушених прав із врахуванням нової практики ВС та відкрившимися для неї обставинами та ігноруванням її звернень зі сторони ТОВ «ЮКБ», була вимушена, звернутись із цим позовом, а інший позов - залишити без розгляду.

Згідно з п.5.3. Договору «Товариство» зобов`язано по закінченню будівництва в строки, передбачені даним Договором, передати «Пайщику» за Актом приймання-передачі зазначену в Додатку №1 Договору квартиру. Передача квартири у власність «Пайщика»

Позивачка ОСОБА_1 11 березня 2021 року звернулась до керівника ТОВ «ЮКБ» з письмовою заявою про надання їй в письмовому вигляді інформації про всі можливі варіанти квартир, та місць під автомобіль, що можуть бути надані у власність, з метою виконання зі сторони ТОВ «ЮКБ» зобов`язань за Договором від 10.01.2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 ; надати та належним чином оформити акт приймання-передачі квартири на ім`я ОСОБА_1 та завчасно письмово повідомити про необхідність з`явитись для укладання всіх необхідних документів; надати ОСОБА_1 всі необхідні документи, передбачені законом, з метою їй мати можливість самостійно звернутись до реєстратора та відповідно до вимог чинного законодавства належним чином зареєструвати своє право власності на квартиру в будинку по АДРЕСА_1 .

Вищевказана заява ОСОБА_1 від 11.03.2021 року до ТОВ «ЮКБ», за адресою вказаною в реєстрі юридичних осіб відносно відповідача ТОВ «ЮКБ», 12.03.2021 року була направлена поштою з рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення до цінного листа. Завірена копія заяви від 11.03.2021 року разом з доказами направлення відповідачу цінного листа № 746 від 12.03.2021 року разом з трекінгом відправлення надано до позовної заяви (оригінали у позивача) та знаходяться в матеріалах цієї справи..

Жодної відповіді зі сторони ТОВ «ЮКБ» позивачу на її заяву не було надано.

Таким чином, повідомлення про готовність квартири АДРЕСА_2 для передачі у власність ОСОБА_1 відповідач повинен був направити не пізніше 23 березня 2021 року. Також, як було зазначено вище, відповідачем були проігноровані ряд адвокатських запитів з цього ж приводу.

Таким чином, посилання відповідача про те, що ОСОБА_1 не виживала заходів щодо отримання квартири не відповідають дійсності та спростовуються доказами зі сторони позивача. Та посилання відповідача на те, що нібито позивач сама добровільно відмовилась від виконання зобов`язань за договором пайової участі № 42 від 10 січня 2006 року також є необгрунтованими, так як нею своє зобов`язання виконано в повному обсязі, а зі сторони ТОВ «ЮКБ» квартира не передана.

Вказує на те, що квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку неправомірно було оформлено на відповідача ОСОБА_2 , є саме тією квартирою, що будувалась для позивача ОСОБА_1 на підставі Договору № 42 «Про пайову участь у будівництві житлового будинку» від 10 січня 2006 року разом з трьома додатками до цього договору та майнові права на яку належать саме ОСОБА_1 , що підтверджується наступним.

Згідно п.1.1. Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, надано визначення, що «Будинок» - будинок першої черги, що знаходиться в районі АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного договору (предмету договору) від 10 січня 2006 року, сторони домовились, що «пайщик» ОСОБА_1 , направляє власні грошові кошти на будівництво «Будинку» в порядку пайової участі, а «Товариство» взяло обов`язок забезпечити будівництво будинку, забезпечити виділення частки житлової площі (квартири) ОСОБА_1 в натурі після отримання технічного паспорта на «Будинок» відповідно до отриманих коштів та Додатків № 1 та № 2 до договору та передати у власність пайщика ОСОБА_1 квартиру в стані, вілповілно Додатку № 1 до договору (характеристики квартири).

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, вказано характеристику квартири, яка передається у власність ОСОБА_5 , а саме квартира (з будівельним номером АДРЕСА_2 та автомобільне місце № 55.

Так в Додатку № 1 до Договору саме щодо характеристики квартири, яка передається у власність « ОСОБА_6 » ОСОБА_1 , сказано трикімнатна квартира, поверх 10, будівельний номер 42. проектна площа квартири 106,80 м.кв.

Відповідно до умов п.2.2 Договору № 42 від 10 січня 2006 року вказано, що фактична площа Квартири буде уточнена після проведення обмірів БТІ м. Харкова. Попередній план Квартири (за проектом) додається до Договору в якості Додатка № 2.

В додатку № 2 міститься план 3-кімнатної квартири (6-8 поверхи).

30 вересня 2013 року інспекцією ДАБК в Харківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 41, згідно якої ТОВ «ЮКБ», в особі генерального директора Булік В.А., заявила про готовність закінченого будівництвом об`єкта - будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 і пусковий комплекс - житловий будинок з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями.

Далі, після введення будинку до експлуатації, рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 грудня 2014 року № 859 вказаному об`єкту, що мав будівельну адресу АДРЕСА_1 - було присвоєно адресу АДРЕСА_5 .

Під час розгляду справи 638/20429/14-ц саме представник ТОВ «ЮКБ» в жовтні 2015 року, особисто на ухвалу суду про витребування доказів, надав суду копію технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 від 06 червня 2014 року, виготовленого на ім`я ОСОБА_1 .

Так, в технічному паспорті наданого та виготовленого на ім`я ОСОБА_1 , міститься наступна характеристика цієї квартири, а саме: квартира знаходиться на АДРЕСА_10 -му поверсі 1 б-ти поверхового будинку та складається з 3 - кімнат житловою площею 57, 0 кв.м., загальна площа 110, 7 кв.м. та міститься схематичне зображення квартири.

Вказаний технічний паспорт ніколи не передавався забудовником позивачу, а лише на вимогу суду відповідачем було надано до суду, та судом було засвідчено копію з оригіналу.

Обставина того, що квартира, яка будувалась для ОСОБА_1 та мала знаходитись на 10 поверсі, а виявилась фактично розташованою на 8 поверсі, у всіх заявах по суті справи визнавалось зі сторони ТОВ «ЮКБ» у вищевказаній судовій справі, та, відповідно, знайшло відображення в мотивувальних частинах рішень, так само як обставина того, що вказана квартира АДРЕСА_2 належить саме ОСОБА_1 .

Так, в мотивувальній частині Рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по справі № 638/20429/14-ц, що набуло чинності, встановлена обставина того, що «що згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року будинок по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації. Крім того, згідно копії технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно додатку № 1 до Договору № 42 будувалась для позивача, саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири (т.2 а.с. 28-30).

Ця обставина встановлена і в мотивувальний частині Ухвали ВВСУ від 13 червня 2016 року, що саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

Натомість, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, стосовно саме квартири АДРЕСА_2 , зазначено про те, що 3-кімнатна квартира, загальною площею 110,7 кв.м., житловою площею 55, 7 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 28 травня 2015 року.

Тобто, є очевидною повна тотожність, та повністю підтверджено ту обставину, що саме та квартира, майнові права на яку належать ОСОБА_1 , була передана та зареєстровано право власності за іншим відповідачем по справі ОСОБА_2 .

Окрім цього, вважають, що належним способом захисту прав позивачки в даному випадку, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17; провадження № 14-8 цс 21, який в ефективний спосіб поновить права позивача ОСОБА_1 до ТОВ « ЮКБ», є заявлені позовні вимоги:

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_2 , звертає увагу на ті обставини, що жодних цивільно-правових угод позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 відносно належних саме прав позивачу на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 не укладала, та повноважень іншим особам, в тому числі відповідачу ТОВ «ЮКБ» на розпорядження її правами не надавала та не доручала вчинення жодних дій.

Договір № 42-3 від 12 січня 2006 року «Про пайову участь в будівництві житлового будинку» разом зі всіма додатками до нього, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ЮКБ», який був підставою для оформлення між ними 21.05.2015 року Акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 110, 7 м.кв.), майнові права на яку належали та належать саме ОСОБА_1 , що в подальшому стало підставою для державної реєстрації права власності від 28 травня 2015 року за ОСОБА_2 та отримання нею Свідоцтва про право власності (серія та номер НОМЕР_2 виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області) є нікчемним в силу статті 228 ЦК України та має ознаки недійсності правочину.

Відповідно є очевидним, що генеральний директор ТОВ «ЮКБ» Булік В.А., укладаючи договір № 42-3 від 12 січня 2006 року «Про пайову участь в будівництві житлового будинку» разом зі всіма додатками до нього, між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 , достовірно знала про майнові права на спірну квартиру іншої особи, оскільки за 2 дні до цього саме вона укладала договір № 42 зі всіма додатками від 10 січня 2006 року з ОСОБА_1 .

Більш того, оформлюючи 21 травня 2015 року Акт прийому передачі квартири АДРЕСА_2 між ТОВ «ЮКБ», в особі директора Булік В.А., та ОСОБА_2 , представник ТОВ «ЮКБ» достеменно знала про те, що з початку 2009 року повністю виплачена вартість цієї квартири саме ОСОБА_1 , за договором раніше укладеним із нею від 10 січня 2006 року, та знаючи про триваючий судовий спір відносно вказаного майна (справа № 638/20429/14-ц) та, відповідно, про наявність саме у ОСОБА_1 майнових прав на цю квартиру та обставину невиконання з сторони ТОВ «ЮКБ» взятих на себе за договором від 10.01.2006 року обов`язків, неправомірно оформила документа та надала можливість зареєструвати право власності за ОСОБА_2 на майно іншої особи - ОСОБА_1 .

Таким чином вказані правочини укладені між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 (як догорів від 12 січня 2006 року з додатками до нього, так і акт прийому передачі від 21 травня 2015 року так відповідно і свідоцтво про право власності від 18 червня 2015 року так і реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 ) є нікчемними, так як такі, що порушують публічний порядок, так як були направлені на порушення конституційних прав людини і громадянина, а саме права власності ОСОБА_1 .

Так, у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відтак, встановивши, що оспорювані позивачем правочини спрямовані на незаконне заволодіння належним позивачу об`єктом інвестування, суди повинні були дійти висновку про нікчемний характер таких правочині.

Також, у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12- 304гс18, пункти 69, 70) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону.

Посилається на висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року по справі № 359/5719/17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Враховуючи, що укладені правочини між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 є нікчемними та вимоги про їх визнання з врахуванням висновку Великої Палати ВС від 14.09.2021 року, є неефективним способом захисту то відповідно і не заявляються.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, належним способом захисту прав позивача в даному випадку будуть такі позовні вимоги про витребування квартири АДРЕСА_2 , що є власністю ОСОБА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Вважають, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню, позивачкою обраний правильний спосіб захисту її прав та інтересів.

З приводу заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу, звертають увагу на дотримання принципу «розумного обгрунтування» розміру оплати юридичної допомоги, складність справи , фінансовий стан та витрачений адвокатом час.

23 червня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Гринченко Т.М. подала відповідь на відзив ОСОБА_2 .

Відповідь на відзив мотивована тим, що ОСОБА_1 не зверталась з жодною заявою до ТОВ «КЖБ» станом на 03 червня 2006 року, так як Договір про пайову участь в будівництві житлового будинку було укладено нею 10 січня 2006 року та в цей період часу відбувалась сплата нею пайових внесків за цим договором. При цьому жодних доказів зі сторони ОСОБА_2 на підтвердження вказаної обставини не надано.

По-друге, п. 6.4 Договіру передбачено, що пайщик зобов`язаний, отримати квартиру від товариства» та підписати Акт приймання-передачі квартири. « ОСОБА_6 » зобов`язаний протягом 7 (семи) днів з моменту отримання письмового повідомлення з`явитись за вказаною у повідомленні адресою для приймання квартири.

Однак, будь-яких повідомлень від ТОВ «ЮКБ» на адресу ОСОБА_1 , як пайщика за договором № 42 від 10 січня 2006 року не надходило.

Відповідно до п. 5.3 вказаного Договору, де передбачені саме обов`язки ТОВ ЮКБ» по закінченню будівництва Будинку в строки, передбачені договором, передати «Пайщику» за актом прийому-передачі вказану в Додатку № 1 Договору квартиру. Передача квартири у власність «Пайщика» відбувається за актом прийому-передачі квартири, який підписується повноважними представниками сторін.

У відповідності до змісту п.5.4. Договору «Товариство» зобов`язано повідомити Пайщика» про готовність Квартири до передачі з порядку передбаченому статтею 11 Договору.

Як вбачається зі змісту статті 11 Договору № 42 від 10 січня 2006 року повідомлення здійснюються у письмовому вигляді. Проте, конкретного строку надсилання «Товариством» на адресу «Пайщика» повідомлення дго готовність Квартири до передачі в Договорі не передбачено.

Тому, 11 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до керівника ТОВ «ЮКБ» письмовою заявою про надання інформації про всі можливі варіанти квартир, та місць під автомобіль, що можуть бути надані їй у власність з метою виконання зі сторони ТОВ «ЮКБ» зобов`язань за Договором від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 , надати та належним чином оформити акт приймання-передачі квартири та завчасно письмово повідомити про необхідність зявитись для укладання всіх необхідних документів; надати ОСОБА_1 всі необхідні документи передбачені законом, та, відповідно до вимог чинного законодавства, зареєструвати своє право власності на квартиру в будинку по АДРЕСА_5 .

Жодної відповіді зі сторони ТОВ «ЮКБ» позивачу на її заяву не було надано.

Відтак, вважає, що повідомлення про готовність квартири АДРЕСА_2 для передачі у власність ОСОБА_1 відповідач винен був направити не пізніше 23.03.2021 року. Також, відповідачем були проігноровані ряд адвокатських запитів з цього ж приводу.

Таким чином, посилання відповідача про те, що ОСОБА_1 не вживала і ходів щодо отримання квартири не відповідають дійсності та спростовуються доказами сторони позивачки, жодні повідомлення забудовником не надсилались.

Щодо посилань ОСОБА_2 на те, що позивачка ОСОБА_1 в період з 03 червня 2016 року по 2022 рік мала позицію про розірвання договору та стягнення грошових коштів, нібито при цьому відмовляючись від отримання квартири, зазначає наступне.

По-перше, це є правом особи звертатись з метою оскарження тих чи інших умов договору, якщо вона вважає що її права порушені, та відповідно в межах саме відомих їй порушень відносно неї та її майнових прав.

По-друге, позивач не відмовлялась від отримання квартири, а намагалась в інший спосіб поновити свої права, так як навіть не знала про дійсні неправомірні дії, що відбулись за участі відповідачів по цій справі відносно майна та грошових коштів, направлених нею у будівництво квартири та автомісця, так як весь час протягом 2014 року іа до 2021 року відповідач ТОВ «ЮКБ» не повідомив, як по суті двічі переоформив права на квартиру, права на яку належали ОСОБА_1 , та права на яку вона має і на теперішній час.

По-третє, відповідач ОСОБА_2 набула майнові права на спірну квартиру на підставі Договору № 42П від 10 вересня 2014 року, а перше звернення ОСОБА_1 до суду в рамках справи № 638/20429/14-ц відбулось в листопаді 2014 року, при цьому матеріали справи та обставини встановлені у рішенні судів не містять посилань про те, що відповідач ТОВ «ЮКБ» повідомляв би укладення якихось договорів відносно прав на аналогічне майно з іншими особами. Більш того відповідач ТОВ «ЮКБ» повідомляв про можливість оформити право власності на квартиру, при цьому не направляв і не направляє і по сьогоднішній день повідомлень про готовність квартири до передачі, що є саме його обов`язком.

На момент оформлення ОСОБА_2 . Договору № 42/П від 10 вересня 2014 року про передачу прав та обов`язків за договором про пайову участь в будівництві житлового будинку, не існувало жодних рішень судів на які посилається відповідач ОСОБА_2 по справі № 638/20429/14-ц, так як рішення ухвалені в 2016 році, а звернення ОСОБА_1 з позовною заявою у вказаній справі відбулось в листопаді 2014 року, тобто після укладання Договору.

Позивачка ОСОБА_1 та її представника лише 20 червня 2022 року довідались саме про всі договори, які було укладено між ТОВ «ЮКБ», ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 . До цього часу було відомо про те, що ОСОБА_2 є власником квартири на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та тих доументів, що вказані в позовній заяві.

Просить враховувати ту обставину, що жодних цивільно-правових угод позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 та фізичною особою ОСОБА_3 відносно належних саме прав позивачу на майнові права на квартиру АДРЕСА_2 не укладала,та повноважень іншим особам, в тому числі відповідачу ТОВ «ЮКБ» на розпорядження її правами не надавала та не доручала вчинення жодних дій.

З урахуванням наданих відповідачкою ОСОБА_2 документів, стає очевидним, що Договір № 42-3 від 12.01.2006 року «Про пайову участь в будівництві житлового будинку» разом зі всіма додатками до нього, укладений між ТОВ «КЖБ» в особі генерального директора Булік Валентини Анатоліївни з однієї сторони та громадянкою України ОСОБА_3 з другої сторони, відносно пайкових прав на квартиру, що вже належали позивачці ОСОБА_1 на підставі Договору № 42 від 10.01.2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, укладено за два дні раніше вказаного договору.

Предметом обох договорів є права на аналогічне майно, відповідно до статті 2 цих поговорів та всіх додатків до договорів як від 10 січня 2006 року так і від 12 січня 2006 року.

Договір № 42-3 від 12 січня 2006 року, який з годом був підставою для оформлення тристороннього договору між ТОВ «ЮКБ» в особі ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Договору № 42/П від 10 вересня 2014 року про передачу прав та обов`язків по договору пайової участі в будівництві житлового будинку відносно прав на квартиру АДРЕСА_4 та складання в подальшому, а саме від 21 травня 2015 року Акту приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 110, 7 м.кв., майнові права на яку належали та належать саме ОСОБА_1 , що в подальшому стало підставою для державної реєстрації права власності від 28 травня 2015 року за ОСОБА_2 та отримання нею Свідоцтва про право власності (серія та номер НОМЕР_2 виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області) є нікчемним (статті 228 ЦК України), та мають ознаки недійсності правочину.

Таким чином, вказані правочини є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, так як були направлені на порушення конституційних прав людини і громадянина, а саме права власності ОСОБА_1 , що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28 цс 20).

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності п-вестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати обєкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Таким чином, інвестор наділений правом вимагати повернення належного му об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

У разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти.

Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення д про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України).

Окремо звертає увагу на сторони цього договору, з однієї сторони це ТОВ «ЮКБ», в особі генерального директора Булік В.А., а з другої сторони ОСОБА_3 , яка достеменно знала, що 10 січня 2006 року уклала договір як директор ТОВ «ЮКБ» відносно цього ж майна з ОСОБА_1 .

При цьому пунктом 2.3 Договору від 12 січня 2006 року передбачено «що товариство гарантує, що вказана в додатку № 1 до цього договору квартира до підписання договору нікому не продана та на неї не має прав у інших пайщиків», що прямо протирічить аналогічному пункту 2.3 Договору від 10 січня 2006 року укладеного з ОСОБА_1 .2.4 Договору від 12.01.2006 року передбачав момент закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, так заначено наступне цитую «строк вводу будинку в експлуатацію 4 квартал 2013 року», натомість в Договорі від 10 січня 2006 року, укладеного з ОСОБА_1 , лише на 2 дні раніше в п.2.4 Договору вказано закінчення будівництва 3 квартал 2008 року, та саме цей момент закінчення будівництва, який було згодом порушено забудовником, вказувався ТОВ «ЮКБ» у всіх інших документах, порушення строків на будівництво якого також встановлено і в рішеннях судів, наданих позивачем до матеріалів справи. Таким чином очевидним є той факт, що станом на момент укладання договору від 12 січня 2006 року жодним документом не передбачалось закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації в 4 кварталі 2013 року.

Вищевикладене узгоджується з правовим виновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17; провадження № 14-8 цс 21, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, вважають, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2022 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Прокопенко Ю.О. про огляд у якості доказів матеріалів цивільної справи відмовлено.

Клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Прокопенко Ю.О. про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 липня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гринченко Т.М. про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено. Залучено до участі у справі ОСОБА_3 (що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 , к.т. НОМЕР_4 ) як співвідповідача.

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гринченко Т.М. про витребування доказів задоволено частково. Витребувано у відповідача ОСОБА_2 (адреса реєстрації АДРЕСА_12 ):

- завірену копію Акту від 21 травня 2015 року приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 , складений та підписаний між ОСОБА_2 та ТОВ «ЮКБ» до договору № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку укладеного між ТСВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 ;

- завірені копії доказів здійснення оплати вартості квартири за адресою: АДРЕСА_7 відповідачем ОСОБА_2 , а саме, всі банківські квитанції про оплату пайової участі у будівництві житлового будинку на виконання вимог як Договору № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку так і Договору № 42/П від 10 вересня 2014 року про передачу прав та обов`язків за договором пайової участі в будівництві житлового будинку відносно прав на квартиру АДРЕСА_4 ;

- завірену копію Технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 .

Витребувано у Управління державної реєстрації прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради (, 61003, м. Харків, майдан Павлівський, 4):

- завірену копію матеріалів реєстраційної справи щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , зокрема документи, що стали підставою, для проведення державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 та видачі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 18 червня 2015 року.

Витребувано у ОСОБА_3 завірені копії платіжних доручень та квитанцій банку чи каси щодо сплати та перерахування з її боку пайових внесків в розмірі 2 200 000 гривень (два мільйони двісті тисяч гривень) за Договором № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, укладеного між забудовником ТОВ «ЮКБ» в особі генерального директора Булік В.А. та нею ж, як громадянкою України ОСОБА_3 (пайщиком), та інформацію, на підставі чого нею, як генеральним директором ТОВ «ЮКБ» було укладено Договір № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку.

В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2022 року клопотання предстаника ОСОБА_1 - адвоката Гринченко Т.М. про долучення доказів задоволено.

Долучено до матеріалів справи такі докази:

завірену копію заяви-замовлення від 02 вересня 2022 року про проведення будівельно- технічної експертизи (оригінал у представника позивача адвоката Гринченко Т.М.);

завірену копію рахунку № 808 від 06 вересня 2022 року про вартість проведення експертного дослідження № 19578 (оригінал у представника позивача адвоката Гринченко Т.М.);

завірену копію квитанції АТ КБ «Приват банк» від 08 вересня 2022 року про оплату проведення експертного дослідження № 19578;

висновок експертизи № 19578 від 21 вересня 2022 року, разом із супровідним листом Завірену копію акту приймання- передачі висновка експертизи;

Матеріали, надані для проведення експертизи № 19578.

Закрито підготовче провадження у цивільній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 травня 2023 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Прокопенко Ю.О. задоволено. Визнано явку відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_3 в судове засідання, обов`язковою.

Викликано представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_3 в судове засідання з розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке відбудеться 20 червня 2023 року об 11 год. 30 хв. в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова (61202, м. Харків, пр-т. Перемоги, 52-В).

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 адвокати Гринченко Т.М., Ігнатенко О.О. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та у відповідях на відзив, просили їх задовольнити повністю. Звернули увагу суду на те, що п. 2.3 договору від 12 січня 2006 року, в якому вказано строк вводу будинку в експлуатацію - 4 квартал 2013 року, протирічить пункту 2.4 договору від 10 січня 2006 року, відповідно до якого, закінчення будівництва 3 квартал 2008 року, тобто строки змінились за два дні. Пунктом 3.3 договору від 10 січня 2006 року встановлено, що розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири на момент укладення даного договору становить 809 010, 00 грн, що на день укладення договору дорівнює 160 200, 00 у.е., загальна сума договору становить 935 260, 00 грн, що на день укладення договору становить 185 200, 00 у.е., разом із тим, п. 3.1 Статті 3 договору від 12 січня 2006 року визначено, що розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири на момент укладення даного договору становить 2 200 000 грн (два мільони двісті тисяч грн 00 коп.). Вважають, що зміст договору від 12 січня 2006 року направлений на неправомірне позбавлення ОСОБА_1 її майнових прав, тому він є нікчемним, а відтак вимоги визнати цей договір, як і свідоцтво про право власності, недійсним, не є належним способом захисту прав позивачки. Між тим, процедура реєстрації права власності за ОСОБА_1 незавершена, тож, належним та ефективним способом захисту у даному випадку вважають саме витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача в порядку статті 388 ЦК України.

Водночас, представники вказували на те, що саме ОСОБА_1 є власником квартири, посилаючись на те, що на її ім`я виготовлено технічний паспорт, де вона зазначена власником, і цей факт преюдиційно встановлено в рішеннях суду, а також підтверджено наданими ними доказами та висновком експерта у цій справі.

Разом із тим, наголошували, що позивачка вважала себе власником пайових прав, зважаючи на що нею не пред`явлено вимог про визнання за нею права власності.

Квартира, що була передана ОСОБА_2 , є однією і тією ж самою, різниця у площах викликана тим, що документи за договором, укладним з ОСОБА_1 , де вказано тип ЗП, 6-8 поверхи були лише проєктними документами з технічними характеристиками та схемою квартири, які потім у процесі будівництва переробляються в інші документи.

Зауважили, що за договором від 12 січня 2006 року пайщиком була ОСОБА_3 , при цьому за договором, який укладено у 2014 року, оскільки наприкінці 2013 року будинок вже був введений в експлуатацію, ОСОБА_2 пайщиком бути не могла. Не надано жодних квитанцій про перерахування коштів, довідка про стан фінансування не містить дати. Водночас, стосовно закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію ОСОБА_1 жодних повідомлень не направлялось, про що остання дізналась під час судового процесу за її позовом у іншій справі у 2016 році, який тривав до 2021 року.

Також, зазначили про те, що за даним фактом було відкрито кримінальне провадження та складено протоколи про адміністративне правопорушення, які закрито у зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення, коли питання про вину особи не вирішується.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Прокопенко Ю.О. проти позову заперечувала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Пояснила, що квартира, яка передана та власником якої є ОСОБА_2 , та спірна квартира, є різними об`єктами майна, з огляду на те, що у документам зазначено різний тип, вони знаходяться на різних поверхах, мають різні площу. За договором ОСОБА_3 , оскільки вона була пайщиком, передала свої майнові права та обов`язки ОСОБА_2 , і вже після того, як ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання договору та стягнення грошових коштів, оскільки вимагала квартиру саме на 10 поверсі, і отримувати будь-яку іншу квартиру відмовилась.

Інші учасники справи, зокрема представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Жодних заяв та клопотань, зокрема, про відкладення судового розгляду справи, учасники справи до суду не подали. Причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини

10 січня 2006 року між позивачкою, ОСОБА_1 , та ТОВ «Юкрейнінен Кепітел Білдинг» (), в особі генерального директора Булік В.А., було укладено Договір № 42 «Про пайову участь у будівництві житлового будинку» разом з трьома додатками до договору (31-36 том. 1).

Згідно з п.1.1. Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, надано визначення, що «Будинок» - будинок першої черги, що знаходиться в районі АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов вказаного договору (предмету договору) від 10 січня 2006 року, сторони домовились, що «пайщик» ОСОБА_1 направляє власні грошові кошти на будівництво «Будинку» в порядку пайової участі, а «Товариство» взяло обов`язок забезпечити будівництво будинку, забезпечити виділення частки житлової площі (квартири) ОСОБА_1 в натурі після отримання технічного паспорта на «Будинок» відповідно до отриманих коштів та Додатків № 1 та № 2 до договору та передати у власність пайщика ОСОБА_1 квартиру в стані, відповідно Додатку № 1 до договору (характеристики квартири).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2 та п.3.3 вказаного Договору (сума договору), сторони домовились, що загальна сума пайового внеску по фінансуванніонню будівництва складає 935 260 гривень (дев`ятсот тридцять п`ять тисяч двісті шістдесят гривень), що на день укладання Договору дорівнювало 185 200 доларів США, (п. 3.3. Договору). При цьому розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва квартири на момент укладання цього Договору складав 809 010 гривень (вісімсот дев`ять тисяч десять гривень), що на день укладання договору дорівнювало 160 200 доларів США. Та сторони домовились, що розмір пайового внеску по фінансуванню будівництва «Машиномісця» на момент укладання цього Договору складає 126 250 гривень (сто двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят гривень), що на день укладання цього Договору дорівнювало 25 000 доларів США.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, вказано характеристику квартири, яка передається у власність ОСОБА_5 , а саме, квартира (з будівельним номером АДРЕСА_13 , проектна площа квартири 106,80 м.кв., кількість кімнат - 3, та автомобільне місце № 55 (а.с. 35 том 1).

Відповідно до Додатку № 2 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, міститься схематичне зображення (план) трикімнатної квартири (6-8 поверхи) житлового будинку з підземним паркінгом по АДРЕСА_1 . Додаток № 3 до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, міститься графік платежів до вищевказаного Договору (а.с. 35 том 1).

Додатком № 3 до Договору передбачено графік платежів за договором від 10 січня 2006 року № 42, яким встановоено порядок внесення коштів для участі в будівництві житлового будинку (а.с. 36 том 1).

Відповідно до довідки про стан фінансування до Договору № 42 від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, виданої їй 23 березня 2009 року директором ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 , станом на 23 березня 2009 року внески по фінансуванню будівництва квартири АДРЕСА_4 до Додатку № 3 ОСОБА_1 віконані повністю, рішення з питання виплати курсової різниці в розмірі 8 545, 00 гривень відкладається на кінець будівництва будинку (а.с. 37 том 1).

Внесенення коштів також підтверджується квитанціями про перерахування грошових коштів ОСОБА_1 , в яких зазначено: призначення платежу «пайовий внесок в будівництво за договором № 42 від 10 січня 2006 року (а.с. 39-57 том 1).

30 вересня 2013 року інспекцією ДАБК у Харківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 41, згідно з якою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», в особі генерального директора Булік В.А., відповідно до якої закінчений будівництвом об`єкт є готовим до експлуатації (66-72 том 1).

Окрім того, після закінчення в кінці 2013 року будівництва житлового будинку ОСОБА_1 була сплачена вищевказана курсова різниця в повному обсязі в розмірі 8 545 гривень, що підтверджується копією квитанції № 11159620 від 11 грудня 2013 року, виданою Укрсоцбанком, відповідно (а. с. 38 том 1).

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що квартира АДРЕСА_4 виявилась не на 10 поверсі будинку, як передбачалось умовами договору, а на 8 поверсі, та, вважаючи, що це є порушенням умов Договору № 24 від 10 січня 2006 року про пайову участь в будівництві житлового будинку, звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача ТОВ «ЮКБ» про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

За результатами розгляду справи № 638/20429/14-ц Дзержинським районним судом міста Харкова 02 лютого 2016 року було ухвалено рішення, яким частково задоволено позов ОСОБА_1 , а рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року по вказаній справі, рішення суду першої інстанції було скасовано та відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, після чого, Ухвалою ВССУ від 13 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін (а.с. 75-91 том 1).

Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року у справі № 638/20429/14-ц встановлено, що згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації , яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року будинок по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації. (т.2 а.с.20-27). Крім того згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно додатку №1до Договору №42 будувалася для позивача, саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири. (т. 2 а.с. 28-30).

Таким чином, свої зобов`язання забудовник, хоча і з порушенням строку виконання, виконав до звернення ОСОБА_1 із письмовою заявою до забудовника про розірвання договору (т.1 а.с. 41) і до звернення позивача із позовом до суду. Представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 була повідомлена про закінчення будівництва будинку та можливість отримати квартиру, але вона відмовилася вид подальшого спілкування. Позивач, після закінчення будівництва був повідомлений про це, оскільки у позову, який надійшов до Дзержинського районного суду понад рік після закінчення будівництва, а саме у листопаді 2014 року вона зазначала, що передбачена їй квартира АДРЕСА_4 знаходиться на 8 поверсі, а не на 10 поверсі будинку.

В судовому засіданні позивачем не доведені передбачені зазначеними законами підстави розірвання договору про пайову участь у будівництві житлового будинку від 10 січня 2006 року, укладеного між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що будинок прийнято в експлуатацію. Згідно помилки стосовно того на якому поверсі повинна знаходитися квартира (будівельний номер якої, згідно додатку №1 до договору визначено 42) відповідач зазначив, що аналогічну квартиру вони мають можливість позивачу надати, але вона, і це заявлено в апеляційному суду, отримувати будь яку квартиру від відповідача не бажає, оскільки, на думку її представника, кошти, які вона сплачувала як внески на пайову участь у будівництві, відповідачем використовувалися не за призначенням.

Посилання на те, що грошові кошти, які надходили від ОСОБА_1 забудовнику використовувалися не за призначенням ґрунтуються на припущеннях, а крім того після будівництва будинку і можливості отримати квартиру у відповідності до внесених коштів не є підставою для розірвання договору. Крім того, Договором про пайову участь у будівництві № 42 від 10 січня 2006 року не передбачена розірвання договору, який сторонами вже виконано, хоча і з запізненням строків будівництва з тих підстав, що квартири знаходиться на іншому поверсі. Питання щодо відповідальності за затримку будівництва передбачені у вигляді стягнення з забудовника штрафних санкцій, пені у відповідності до вимог чинного законодавства, але ще не є підставою для розірвання договору. Позову про стягнення з відповідача штрафних санкцій та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання під час будівництва будинку позивач не заявляла відсутні таки вимоги і у позовній заяві.

Крім того Договором про пайову участь №42 від 10 січня 2006 року не передбачено одностороннє розірвання зазначеного договору. Згідно п.6.12 Договору, на який посилається позивач. Підставу розірвання договору зазначено, що ОСОБА_6 має право достроково розірвати договір шляхом повідомлення Товариства про свій намір листом і згідно п.п «б» п.6.12 Договору Товариство протягом трьох днів готує і направляє Пайщику угоду про розірвання договору. Договором не передбачена обов`язкова згода Товариства на розірвання договору.

Представник відповідача зазначав, що підстав до розірвання договору згідно заяви, яка надійшла від ОСОБА_1 у червні 2014 року вони не визнали.

Позивачем не доведено, що між сторонами мали місце будь які переговори. Єдине письмове звернення до забудовника відповідача у справі це заява від 03.06.2014 року про розірвання договору та повернення коштів, яка направлена відповідачу поштою після прийняття будинку в експлуатацію.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що відповідно до умов оскаржуваного договору будівництво повинно було закінчитися у 3 кварталі 2008 року (п.2.4. Договору), а ОСОБА_1 мала отримати квартиру з будівельним номером АДРЕСА_4 , на 10 поверсі (додаток №1 до Договору).

На час звернення ОСОБА_1 до відповідача з вимогою розірвання договору з підстав затримки будівництва та невідповідності поверху на якому знаходиться квартира будинок було понад пів року як збудовано і прийнято до експлуатації. Пайщик ОСОБА_1 з питаннями вирішення цих порушень договору та непорозумінь щодо розташування квартири до відповідача належним чином не зверталася, хоча договором передбачена можливість перемовин з будь якого приводу. Таким чином, зобов`язання за оскаржуваним сторонами виконані. Відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 має можливість вибрати аналогічну квартиру.

В зв`язку з цим колегія суддів вважала хибними висновки суду першої інстанції в частині констатації наявності такої істотної обставини для розірвання договору як затримка його виконання, в той час коли зобов`язання фактично виконано будинок побудовано і на квартиру АДРЕСА_4 на ім`я позивача оформлено технічний паспорт (т.2 а.с 28-30).

За таких обставин колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про одночасну наявність всіх передбачених ч.2 ст. 652 ЦК України передумов для розірвання фактично виконаного сторонам договору № 42 від 10 січня 2006 року «Про пайову участь у будівництві жилого будинку» укладеного між ТОВ «Юкрейніен кепітел білдинг» та ОСОБА_1 .

Рішення суду набрало законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд, виходив з відсутності підстав, передбачених чинним законодавством, для розірвання договору про пайову участь у будівництві житлового будинку від 10 січня 2006 року, укладеного між сторонами.

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації. Також, як убачається з копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно з додатками № № 1, 2 до договору № 42, була предметом договору пайової участі, та саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

Свої зобов`язання забудовник, хоча і з порушенням строку виконання, виконав до звернення ОСОБА_1 із письмовою заявою до забудовника про розірвання договору. ОСОБА_1 була повідомлена про закінчення будівництва будинку та можливість отримання квартири, однак відмовилася від її отримання.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона зверталась до суду з позовною заявою на підставі п. 6.12 договору № 42 про пайову участь у будівництві жилого будинку є необґрунтованими, у позовній заяві підставою для розірвання договору зазначено порушення строку закінчення будівництва та невідповідність квартири певним індивідуальним ознакам. Інших позовних заяв щодо збільшення, зменшення позовних вимог, зміну предмета або підстав позову від позивача до суду не надходило.

Крім того, п. 6.12 договору № 42 про пайову участь у будівництві жилого будинку передбачає порядок розірвання договору за умови підписання двосторонньої відповідної угоди. Вказаним пунктом не передбачено одностороннє розірвання договору та обов`язкову згоду товариства на укладання угоди про розірвання договору.

Також договором не передбачено розірвання договору, який сторонами виконано, з тих підстав, що квартира знаходиться на іншому поверсі, ніж вказано в договорі. Питання відповідальності за затримку будівництва передбачені у вигляді стягнення штрафних санкцій, пені відповідно до вимог чинного законодавства, але не є підставою для розірвання договору.

Після введення будинку в експлуатацію, рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 грудня 2014 року № 859 вказаному об`єкту, що мав будівельну адресу по АДРЕСА_1 , було присвоєно адресу: АДРЕСА_5 .

На ім`я ОСОБА_1 06 червня 2014 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_14 , відповідно до якого, власником майна є ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_5 , згідно з яким технічними характеристиками квартири є квартира посімейного заселення, розташована на 8-му поверсі 16-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 57, 0 кв.м., загальна площа квартири 110,7 кв.м. з планом квартири АДРЕСА_2 (а. с. 111-112 том 1).

11 березня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до керівника ТОВ «ЮКБ» з письмовою заявою про надання в письмовому вигляді інформації про всі можливі варіанти квартир та місць під автомобіль, що можуть бути надані у власність ОСОБА_1 з метою виконання зі сторони ТОВ «ЮКБ» зобов`язань за Договором від 10 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 ; надати та належним чином оформити акт приймання-передачі квартири на ім`я ОСОБА_1 та завчасно письмово повідомити про необхідність з`явитись для укладання всіх необхідних документів, також надати ОСОБА_1 всі необхідні документи передбачені законом, з метою їй мати можливість самостійно звернутись до реєстратора та відповідно до вимог чинного законодавства належним чином зареєструвати своє право власності на квартиру в будинку по АДРЕСА_1 .

Вищевказана заява ОСОБА_1 від 11 березня 2021 року до ТОВ «ЮКБ», за адресою вказаною в реєстрі юридичних осіб відносно відповідача ТОВ «ЮКБ», 12 березня 2021 року була направлена поштою з рекомендованим повідомленням про вручення та описом вкладення до цінного листа (а. с. 92 - 94 том 1).

Також, 12 березня 2021 року на адресу відповідача ТОВ «ЮКБ» було направлено адвокатський запит адвоката Гринченко Т.М. від 11 березня 2021 року з проханням надати інформацію, на якій підставі право власності на квартиру АДРЕСА_2 було передано та зареєстровано за ОСОБА_2 ще з 18 червня 2015 року, якщо вказана квартира будувалась саме для ОСОБА_1 з проханням надати копії всіх документів, що стали підставою для оформлення права власності на вказану квартиру на ім`я ОСОБА_2 , та проханням повідомити чи надавала згоду (письмову) ОСОБА_1 на передачу у власність квартири АДРЕСА_2 , яка будувалась саме для неї та була оплачена нею в повному обсязі - іншій будь-якій особі. Адвокатський запит відправлено цінним листом № 762 з рекомендованим повідомленням про вручення з описом вкладення до цінного листа, який отримано відповідачем ТОВ «ЮКБ» 25 березня 2021 року (а. с. 97 - 101 том 1).

Окрім цього, 12 квітня 2021 року адвокатом Гринченко Т.М. було вручені під особисто директору ТОВ «ЮКБ» Булік В.А. два адвокатські запити № 12/04 та № 12/04/1 про надання інформації, на якій підставі ТОВ «ЮКБ» було оформлено договір № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку з ОСОБА_2 ; та, відповідно, 21 травня 2015 року складено та підписано Акт прийому-передачі до договору № 42-3 про пайову участь в будівництві житлового будинку від 12.01.2006 року - квартири АДРЕСА_6 між ТОВ «ЮКБ» та ОСОБА_2 , якщо стосовно вказаної квартири, ще 10 січня 2006 року було укладено договір № 42 про пайову участь у будівництві будинку з ОСОБА_1 , та відповідно вказана квартира АДРЕСА_4 будувалась саме для ОСОБА_1 та саме відповідачем ТОВ «ЮКБ» замовлялось виготовлення Технічного паспорта на цю квартиру АДРЕСА_4 за цією ж адресою на ім`я ОСОБА_1 та копія якого долучалась представником ТОВ «ЮКБ» в суді 06 жовтня 2015 року до матеріалів цивільної справи № 638/20429/14-ц та відповідно до цього часу триває судовий спір стосовно вказаного майна у іншому судовому провадженні; та про надання інформації чи надавала згоду (письмову) ОСОБА_1 на передачу у власність квартири АДРЕСА_2 , яка будувалась саме для неї та була сплачена ОСОБА_1 в повному обсязі будь-якій іншій особі, що підтверджується копіями двох адвокатських запитів від 12 квітня 2021 року з відміткою про отримання особисто директором ТОВ «ЮКБ» Булік В.А. 12 квітня 2021 року (а.с. 102-109 том 1).

Жодних відповідей на адвокатські запити з сторони ТОВ «ЮКБ» не направлено, ні ОСОБА_1 , ані адвокатом, відповідно, не отримано.

У зв`язку з ігноруванням адвокатських запитів від 12 квітня 2021 року та, відповідно до вимог законодавства, адвокат Гринченко Т.М., 18 травня 2021 року звернулась до Ради адвокатів Харківської області з відповідними заявами (зверненнями) про складання адміністративних протоколів за ч.5 ст. 212.5 КУпАП відносно керівника ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 (а. с. 113-114 том 1).

Крім того, за таких обставин, оскільки відповідач уникав та уникає відповідей, як на письмові звернення позивачки так і на адвокатські запити, при цьому не виконує взяті на себе за договором обов`язки, та, водночас, оформив право власності на іншу особу, 18 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління національної поліції в Харківській області із заявою про вчинення службовою особою (директором) ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (а. с. 115 - 117 том 1).

У зв`язку із тим, що повідомлення ОСОБА_1 про скоєння кримінального правопорушення органами поліції не було у визначені КПК України строки внесено до ЄРДР, ОСОБА_1 до Дзержинського районного суду м. Харкова було подано скаргу в порядку статті 303 КПК України, за результатами розгляду якої, Дзержинським районним судом м. Харкова було винесено Ухвалу по справі № 638/7748/21, якою скарга ОСОБА_1 задоволена та зобов`язано посадових осіб Харківського районного управління поліції № 3 Головного управління Національної поліції в Харківській області організувати внесення у встановленому порядку відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 18 травня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення, яка надійшла до органу досудового розслідування 21 травня 2021 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

03 червня 2021 року органом досудового розслідування заяву ОСОБА_1 внесено до ЄРДР за № 0000690 та 13 липня 2021 року, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні, про що їй було видано пам`ятку та копію витягу з ЄРДР (а. с. 118 - 127 том 1).

Разом із тим, 12 січня 2006 року між ТОВ «ЮКБ», в особі генерального директора Булік В.А., з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої сторони, укладено Договір № 42-3 про пайову участь у будівництві житлового будинку (а. с. 188-192 том 1).

У подальшому відповідачка ОСОБА_2 набула майнові права на спірну квартиру на підставі Договору № 42П від 10 вересня 2014 року про передачу прав та обов`язків за договором про пайову участь у будівництві житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 , з однієї сторони, ОСОБА_2 , з іншої сторони, та ТОВ «ЮКБ», в особі генерального директора Булік В.А., з третьої сторони, уклали договір, відповідно до умов якого, Первинний пайщик уступає, а Новий пайщик приймає права та обов`язки в повному обсязі за Договором № 42-3 від 12 січня 2006 року про пайову участь у будівництві житлового будинку, укладеному між первинним пайщиком та ТОВ «ЮКБ» (а. с. 193 194 том 1).

У подальшому, 21 травня 2015 року, складено та підписано Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 110, 7 м.кв., житловою площею 55,7 кв.м., що стало підставою для державної реєстрації права власності від 28 травня 2015 року за ОСОБА_2 та отримання нею Свідоцтва про право власності, індексний номер 39312730, виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області 18 червня 2014 року, державний реєстратор - Шеховцова М.Є. (а. с. 195 том 1).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, стосовно саме квартири АДРЕСА_2 , 3-кімнатна квартира, загальною площею 110,7 кв.м., житловою площею 55, 7 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 28 травня 2015 року.

Відповідно до висновку експерта № 19578 за результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи 21 вересня 2022 року судовим експертом С.С. Гнєтнєвим зроблено висновок про те, що надані технічні паспорти на квартиру АДРЕСА_2 (один від 06 червня 2014 року на ім`я ОСОБА_7 та другий від 22 травня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 ), є технічними паспортами на одне і те саме нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру, загальною плошею 110,7 м.кв., що знаходиться на 8 поверсі 16 поверхового будинку за адресою: АДРЕСА_7 (див. дослідження з 1 питання).

Технічні паспорти, що є наслідком технічної інвентаризації одного і того ж самого об`єкта нерухомого майна, мають розбіжності у житловій площі квартири (в технічному паспорті від 06 червня 2014 року житлова площа вказана 57,0 м. кв., а в технічному паспорті від 22 травня 2015 року житлова площа вказана 55,7 м. кв.), унаслідок помилок при визначенні площ приміщень, а також змін у плануванні квартири АДРЕСА_2 (див. дослідження з 2 питання) (а. с. 209-238 том 2).

У судовому засіданні представниками позивачки в обгрунтування позовних вимог посилались на те, що зміст та визначені умови, зокрема п. 3.3., договору 12 січня 2006 року договору були спрямовані, на неправомірне позбавлення ОСОБА_1 її майнових прав як пайщика. Представники позивачки вказували на те, що такий договір, як і свідоцтво про право власності, не потребують визнання судом недійсним, оскільки це є неналежним способом захисту порушеного права, з огляду на те, що такий договір є нікчемним. Зауважили суду, що наразі порушені майнові права ОСОБА_1 як пайщика, при цьому процедура реєстрації за нею права власності не завершена, а тому вважають, що станом на цей час вона є власником саме майнових прав (пайщиком), а власником майна вона стане лише після передання їй документів та реєстрації за нею права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому представники наголошували на тому, що сторона позивачки не просить визнати за нею право власності, оскільки, на їх переконання, належним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , у даному випадку, є саме вимоги зобов`язати ТОВ «ЮКБ» передати ОСОБА_1 документи для оформлення права власності на спірну квартиру; визнати за позивачкою майнові права на квартиру АДРЕСА_15 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру в порядку статті 388 ЦК України; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . Також позивачка просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його, а також стягнути з відповідачів на її користь судовий збір.

Cторона позивачки звертала увагу суду та просила врахувати при ухваленні рішення та застосувати до спірних правовідносин правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, відповідно до якої, у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником. Слід вважати, що у позивача виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то вона має право на його витребування.

Разом із тим, щодо обраного позивачкою способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вказане з урахуванням положень спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

При цьому правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу захисту повинні бути наявними одночасно три умови:

а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи, інтересу позивача: б) позивач в позові просить суд застосувати інший конкретний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу; в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право на ефективний засіб юридичного захисту, а саме, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та судових рішень Верховного Суду рішення судів мають бути зрозумілими, ефективними і такими, що підлягають виконанню.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК Українипередбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керувалась тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі № 761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Віндикація у вказаній ситуації не буде належним способом захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, оскільки за змістом статей 387, 388 ЦК України позов про витребування майна пред`являється власником до володільця спірного майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (пункт 142 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на те, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб, віндикація не може бути застосована.

Ефективним та належним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

У постановах від 12 листопада 2014 року у справі № 6-129цс14 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15 за позовами про визнання права власності на новостворене нерухоме майно Верховний Суд України зазначав, що захист майнових прав на новостворене майно, прийняте до експлуатації та оформлене (зареєстроване) на іншу особу, у разі невизнання цією особою прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства, зокрема на підставі статті 392 ЦК України.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) вказала на те, що у тих випадках, коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц зазначила, що визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2022 року в справі № 569/5998/19 (провадження № 61-4670св22) суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що з урахуванням встановлення обставин про введення житлового будинку в експлуатацію та повної сплати пайового внеску, невизнане відповідачем право позивача на спірну квартиру підлягає захисту на підставі статті 392 ЦК України шляхом визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 569/6078/19 (провадження № 61-3808св22), від 24 жовтня 2022 року у справі № 569/6033/19 (провадження № 61-3805св22), від 01 лютого 2023 року у справі № 569/6009/19 (провадження № 61-3803св22), а також від 04 квітня 2023 року у справі № 569/6011/19 (провадження № 61-3813св22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та стороною відповідача, що ОСОБА_1 на підставі укладеного 10 січня 2006 року договору № 42 «Про пайову участь у будівництві житлового будинку» та додатку № 1 до нього з характеристикою квартири, яка передається у власність пайщика, володіє майновими правами на квартиру з будівельним номером АДРЕСА_16 та автомобільне місце № 55.

Зобов`язання з оплати пайових внесків за договором пайової участі від 10 січня 2006 року № 42 ОСОБА_1 виконані у повному обсязі, сплачено всі пайові внески відповідно до Графіку платежів, який є додатком № 3 до Договору, що підтверджується квитанціями про перерахування грошових коштів з призначенням платежів «пайовий внесок в будівництво за договором № 42 від 10 січня 2006 року, завірені копії яких додані до позовної заяви та оригінали яких досліджено судом у судовому засіданні під час судового розгляду, та довідками директора ТОВ «ЮКБ» ОСОБА_3 про стан фінансування за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 42 від 10 січня 2006 року.

Також факт повного виконання обов`язку зі сторони позивача ОСОБА_1 підтверджується Довідкою про стан фінансування за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 42 від 10 січня 2006 року, виданою їй 23 березня 2009 року директором ТОВ «ЮКБ» Булік В.А., про те, що станом на 23 березня 2009 року, внески по фінансуванню будівництва квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 виконані повністю, завірена копія якої додана до позовної заяви та наданий стороною позивача оригінал оглянуто судом у судовому засіданні.

Крім того, після закінчення в кінці 2013 року будівництва житлового будинку ОСОБА_1 була повністю сплачена курсова різниця в розмірі 8 545 гривень, що підтверджується наданою копією квитанції № 11159620 від 11 грудня 2013 року, та судом досліджено наданий стороною позивачки оригінал квитанції у судовому засіданні.

30 вересня 2013 року інспекцією ДАБК в Харківській області зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 41, згідно з якою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», в особі генерального директора Булік В.А., заявила про готовність закінченого будівництвом об`єкта - будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 і пусковий комплекс - житловий будинок з вбудовано-прибудованими адміністративними та торгівельними приміщеннями.

Після введення будинку в експлуатацію рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 грудня 2014 року № 859 вказаному об`єкту, що мав будівельну адресу по АДРЕСА_1 , було присвоєно адресу: АДРЕСА_5 .

Більше того, як вже зазначено судом вище, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року у справі № 638/20429/14-ц також встановлено, що згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року будинок по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації. Крім того згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно додатку № 1до Договору № 42 будувалася для позивача, саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири.

Таким чином, свої зобов`язання за оскаржуваним договором як забудовником, хоча і з порушенням строку виконання, так і ОСОБА_1 були виконані повністю. Колегія суддів у свєму рішенні дійшла висновку про недоведеність передбачених законами підстав для розірвання договору про пайову участь у будівництві житлового будинку від 10 січня 2006 року, укладеного між сторонами.

Рішенням також встановлено той факт, що будинок прийнято в експлуатацію. Згідно помилки стосовно того на якому поверсі повинна знаходитися квартира (будівельний номер якої, згідно додатку № 1 до договору визначено 42) відповідач зазначив, що аналогічну квартиру вони мають можливість позивачу надати, але вона, і це заявлено в апеляційному суду, отримувати будь яку квартиру від відповідача не бажає, оскільки, на думку її представника, кошти, які вона сплачувала як внески на пайову участь у будівництві, відповідачем використовувалися не за призначенням.

Посилання на те, що грошові кошти, які надходили від ОСОБА_1 забудовнику використовувалися не за призначенням ґрунтуються на припущеннях, а крім того після будівництва будинку і можливості вибрати та отримати аналогічну квартиру у відповідності до внесених коштів не є підставою для розірвання договору. Крім того, Договором про пайову участь у будівництві № 42 від 10 січня 2006 року не передбачена розірвання договору, який сторонами вже виконано, хоча із запізненням строків будівництва з тих підстав, що квартири знаходиться на іншому поверсі.

Рішення суду набрало законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2016 року залишено без змін.

Пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

Частинами четвертою, п`ятою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, зазначені вище фактичні обставини, зокрема щодо завершення будівництва, готовності та, відповідно, вводу будинку до експлуатації, про те, що договір сторонами було виконано повністю, а відтак жодних підстав для його розірвання судом не встановлено, проте місце знаходження квартири, будівельний номер якої, згідно додатку № 1 до договору визначено 42, внаслідок помилки щодо поверху розташування після завершення будівництва фактично виявилось на іншому поверсі, встановлено рішенням суду, що набрало законної сили, які, в силу приписів частин 4, 5 статті 82 ЦПК України, не потребують доказування.

Факт того, що трикімнатна квартира з будівельним АДРЕСА_4 , за проєктною документацією загальною площею 106,80 м.кв., на 10 поверсі, та, після завершення будівництва і введення будинку в експлуатацію, трикімнатна квартира АДРЕСА_17 , є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна також підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи № 19578 від 21 вересня 2022 року у цій справі.

У подальшому, після введення об`єкта в експлуатацію, та після того як їй стало відомо про це, ОСОБА_1 просила ТОВ «ЮКБ» надати їй документи для реєстрації за нею права власності на спірну квартиру.

Поряд із цим, 12 січня 2006 року було укладено Договір № 42-3 від, який став підставою для оформлення тристороннього договору між ТОВ «ЮКБ» в особі ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Договору № 42/П від 10 вересня 2014 року про передачу прав та обов`язків по договору пайової участі в будівництві житлового будинку відносно прав на квартиру АДРЕСА_4 .

21 травня 2015 року складено та підписано Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 110, 70 м.кв., житловою площею 55,7 кв.м.

28 травня 2015 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності та отримано Свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2 , видане Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.

Отже, як свідчать матеріали справи, підтверджено доказами та встановлено судом, згідно Декларації про готовність об`єкта до експлуатації , яка зареєстрована Інспекцією ДАБК у Харківській області 30 вересня 2013 року будинок по АДРЕСА_1 визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації, її ім`я позивачки було виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 , яка згідно з додатками № № 1, 2 до договору № 42, була предметом договору пайової участі, та саме ОСОБА_1 є власником цієї квартири, зобов`язання за договором № 42 «Про пайову участь у будівництві житлового будинку» від 10 січня 2006 року сторонами були виконані повністю шляхом повної сплати ОСОБА_1 пайових внесків у відповідності до графіку платежів за договором (додаток № 3), та, відповідно, жодних підстав для його розірвання судом встановлено не було.

Відповідні факти встановлено рішенням суду у справі № 638/20429/14-ц, що набрало законної сили, які, в силу приписів статті 82 ЦПК України, не потребують доказуванню.

Про факт введення будинку в експлутацію наприкінці 2013 році ОСОБА_1 стало відомо у 2016 році під час судового розгляду за її позовом у іншій справі, цей факт не заперечувався та підтверджено сторонами під час судового розгляду даної справи.

Стосовно посилань сторони відповідача на те, що квартира, яка була предметом договору пайової участі, з ОСОБА_1 , будівельний номер якої, згідно додатку № 1 до договору визначено 42, та квартира, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 , є різними об`єктами, оскільки мають різні площі, тип та знаходяться на різних поверхах будинку, слід звернути увагу, що п. 2.2. договору від 10 січня 2006 року, так і від 12 січня 2006 року, було передбачено, що фактична площа квартири буде уточнена після проведення обмірів БТІ м. Харкова, попередній план квартири (по проєкту) додається до договору в якості додатку № 2. При цьому згідно з п. 2.4, 2.6 договору також було передбачено, що строк та умови передачі пайщику та опис технічного стану квартири можуть корегуватися в залежності від можливостей Товариства у виконанні додаткових робіт. При укладенні договору сторони виходять з того, що в робочу документацію у порівнянні з проєктною можуть вноситися незначні зміни, що може потягнути за собою деякі зміни фасаду будинку, квартира без суттєвих змін характеристик, до яких відноситься приблизна площа квартири з урахуванням допустимих та можливих її змін (пункт 2.7 договору).

Різні площі квартир є наслідком технічної інвентаризації одного і того ж самого об`єкта нерухомого майна, унаслідок помилок при визначенні площ приміщень, а також змін у плануванні квартири. Надані технічні паспорти на квартиру АДРЕСА_2 (один від 06 червня 2014 року на ім`я ОСОБА_7 та другий від 22 травня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 ), є технічними паспортами на одне і те саме нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_17 , що підтверджено висновком експерта № 19578 за результатом проведення судової будівельно-технічної експертизи 21 вересня 2022 року.

Отже, зазначені квартири є одним і тим же об`єктом нерухомості.

Між тим, у позивачки фактично відсутня реальна можливість набути спірну квартиру у власність з огляду на те, що право власності на неї зареєстровано за відповідачкою.

Стосовно доводів сторони позивачки про те, що наразі порушені майнові права ОСОБА_1 як пайщика, а тому, зважаючи на те, що процедура реєстрації за нею права власності не завершена, вона є власником майнових прав (пайщиком), а власником майна вона стане після передання їй документів та реєстрації за нею права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд вважає за необхідно звернути увагу на те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивачки у цьому випадку є спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України.

За таких обставин позов ОСОБА_1 спрямований на захист її права на новозбудовану квартиру, яке не визнається, тому належним способом захисту її порушеного права буде визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, що відповідає положенням статті 16 ЦК України.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним, зокрема, в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі № 569/6011/19 (провадження № 61-3813св22), який суд враховує відповідно до приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Стосовно вимог скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасувати запис про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 суд звертає увагу на наступне

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто як на час як подання цієї позовної заяви, так і ухвалення судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому застосований позивачем такий спосіб судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), що і є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12 листопада 2020 року у справі № 405/812/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, відповідно до якої, належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить».

Тобто, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобо`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св210).

Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.

Ураховуючи викладене вище, на підставі встановлених судом фактичних обставин, суд доходить висновку, що невизнане відповідачем право позивачки на спірне майно підлягає захисту на підставі статті 392 ЦК України шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує виновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи викладене, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов, обравши належний спосіб захисту її порушеного права, який призведе до поновлення прав позивачки на спірне майно.

Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», йдеться у постанові.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, а саме, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Окрім того, Велика Палата визначила важливі питання щодо застосування позовної давності.

У Постанові Велика Палата Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) звернула увагу на те, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Разом із тим, судом відмовлено в задоволенні позовних вимог з інших, наведених вище, підстав, з огляду на те, що обрання неналежного способу захисту, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 у справі № 925/642/19, є самостійною підставою для відмови у позові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 265, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про зобов`язання вчинити певні дії, визнання майнових прав, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовити.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_18 .

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юкрейніен Кепітел Білдинг», , адреса місцезнаходження: 61166, м Харків, вул. Серпова, буд. 4-В.

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_12 .

Відповідачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_11 .

Третя особа - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 , адреса реєстрації: АДРЕСА_12 .

Повний текст судового рішення складено 28 листопада 2023 року.

Суддя В. М. Яковлева