_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1283/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», Комунальне підприємство Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Державний реєстратор Бойко О.М. про витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності, суд -

ВСТАНОВИВ:

26.11.2021 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Деменчук Д.А., уточнивши позовні вимоги/а.с.39/, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», Комунальне підприємство Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Державний реєстратор Бойко О.М. про витребування майна із чужого незаконного володіння та встановити порядок виконання рішення шляхом поновлення права./а.с.43/.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2021 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 30.11.2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків./а.с.31/.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 15.12.2021 року було відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу, третім особам подання письмових пояснень./а.с.45/

Судом встановлено, що відповідачі та треті особи не скористались правом на подання відзиву на позов або письмових пояснень, однак відповідачем ОСОБА_4 було подано заяву від 24.01.2022 року про застосування строку позовної давності та відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву від 27.01.2022 року про застосування строку позовної давності.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 31.01.2022 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Деменчук Д.А. про забезпечення позову було відмовлено./а.с.98/.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 31.01.2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без розгляду. На вказану ухвалу суду надійшла апеляційна скарга представника позивача./а.с.105/.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30.11.2022 року ухвалу Київського районного суду від 31.01.2022 року скасовано, з направленням для продовження розгляду справи.

Відповідно Протоколу передачі від 16.01.2023 року вказану цивільну праву було передано раніше визначеному складу суду.

До підготовчих судових засідань, які призначались на 22.02.2023 року, 27.03.2023 року та 12.04.2023 року позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Деменчук Д.А. не з`явились, належним чином повідомлялись.

12.04.2023 року до канцелярії суду надійшло письмове клопотання, яким позивач ОСОБА_1 просила розглянути справу без участі позивача та її представника, та розглянути її клопотання про витребування доказів та про забезпечення доказів. Також, у клопотанні вказано, що позивачем та його представником подані до суду всі необхідні клопотання та докази для встановлення істини по справі.

Ухвалами Київського районного суду м.Одеси від 12.04.2023 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів та клопотання про забезпечення позову було відмовлено./а.с.7,18 т.2/

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 12.04.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. /а.с.26/

Представником позивача адвокатом Деменчук Д.А. вищевказані ухвали суду від 12.04.2023 року було отримано рекомендованим поштовим повідомленням 01.05.2023 року, про що свідчить підпис представника позивача на зворотньому повідомленні.

16.05.2023 року до Київського районного суду м.Одеси від представника позивача адвоката Деменчук Д.А. надійшли заперечення щодо заяв про застосування строку позовної давності./а.с.53,т.2/

16.05.2023 року до Київського районного суду м.Одеси від представника позивача адвоката Деменчук Д.А. повторно надійшло аналогічне клопотання/заява про забезпечення доказів, яке ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 16.05.2023 року було залишено без розгляду./а.с.47,т.2/

До судового засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Деменчук Д.А. не з`явились, належним чином повідомлялись, причини неявки суду невідомі, через канцелярію суду було надано клопотання позивача від 12.04.2023 року, яким вона просила розглянути справу без участі позивача, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

До судового засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, належним чином повідомлявся, через канцелярію суду надав заяву від 16.05.2023 року, якою позовні вимоги не визнав, просив відмовити в повному обсязі, застосувати строки позовної давності та розглянути справу за його відсутності.

До судового засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явилась, належним чином повідомлялась, через канцелярію суду надала заяву від 11.04.2023 року, якою просила розглянути справу за її відсутності, застосувати строки позовної давності та відмовити у позові у повному обсязі.

До судового засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилась, належним чином повідомлялась шляхом оголошення на сайті судової влади, причини неявки суду невідомі.

До судового засідання не з`явились треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В., Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», Комунальне підприємство Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Державний реєстратор Бойко О.М., належним чином повідомлялись, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи та долучені до матеріалів справи докази, суд з огляду на те, що неявка учасників процесу, належним чином повідомлених, не перешкоджає розгляду справи по суті, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та приходить до наступного.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Предметом спору у даній справі є витребування на користь позивача наступних об`єктів нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 189,9 кв.м.; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 .

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").

Титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами (майнового найму (оренди), підряду, зберігання, застави та ін.), особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом. Зрозуміло, що позивач має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт на автомашину, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). У випадку, коли власник (титульний володілець) не може надати такі документи у зв`язку з їх втратою або його права власності оспорюється відповідачем, у позові також має закладатися вимоги про визнання права власності. Віндикаційний позов - вимога не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна (ст.387 ЦК України).

Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обгрунтування необхідності його захисту.

Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючих цим майном невласників про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що вона ОСОБА_1 на підставі заповіту наданого її батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємцем всього рухомого і нерухомого майна./а.с.6/

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, у зв`язку з чим відкрилась спадщина на належне йому за час життя майно. На момент смерті він був власником наступного майна: житловий будинок АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_4 ; квартира АДРЕСА_5 .

В подальшому, як стверджує у позові позивач, вона, як єдиний спадкоємець до майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , за заповітом, у травні 2018 року звернулась до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №491/18./а.с.7/

09.04.2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 1-299. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з частки у пайовому фонді майна Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Морський 1»; грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсацією, що знаходяться в ПАТ «Таскомбанк»; легкового автомобіля марки Форд, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску./а.с.8/

Проте, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказані об`єкти нерухомого майна позивач не отримала та права власності не набула.

Позивачем зазначено, що згідно інформації наданої державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори, на час оформлення спадщини, було з`ясовано, що 07.09.2018 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 , та передано в іпотеку - Акціонерному товариству «Український будівельно-інвестиційний банк»; 07.09.2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_4 , було зареєстровано за ОСОБА_4 , та передано в іпотеку - Акціонерному товариству «Український будівельно-інвестиційний банк»; 07.09.2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 , було зареєстровано за ОСОБА_4 , та передано в іпотеку - Акціонерному товариству «Український будівельно-інвестиційний банк»./а.с.15-18/

Однак, як стверджує позивач у позові, на момент смерті ОСОБА_5 , вказане нерухоме майно, померлим не відчужувалось та належало померлому на праві власності, тому вважає, що спірне нерухоме майно вибуло з власності її батька незаконно.

Позивач зазначає, що у зв`язку з незаконними діями відповідачів вона звернулась до прокуратури Одеської області, якою було відкрито кримінальне провадження № 003130.

Зокрема, в матеріалах справи є відповідь прокуратури Одеської області від 13.11.2018 року № 04/2/2-5946-18 на ім`я представника позивача ОСОБА_6 , з якої вбачається, що слідчим відділом Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУ НП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 003130 від 13.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. /а.с.25/

Проте, представником позивача, окрім вищевказаної відповіді прокуратури від 13.11.2018 року, до позовної заяви не було додано жодної інформації щодо стану розгляду кримінального провадження №003130 від 13.11.2018 року, наявності в кримінальній справі постанови слідчого щодо накладення арешту на спірне майно, або закінчення розгляду справи з направленням до суду або постанови щодо закриття кримінального провадження, станом на час розгляду цивільної справи у суді 2023 рік. Крім того, стороною позивача не було заявлено будь-яких клопотань щодо витребування судом інформації щодо стану кримінального провадження, у разі неможливості її самостійно отримати.

Статтею 222 КПК України передбачено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Посилання позивача та його представника у позові лише на сам факт наявності кримінальної справи, яка відкрита у 2018 році, та по якій проводиться досудове розслідування та обставини кримінального провадження, які на їх думку, можуть бути пов`язані з даною цивільною справою та вплинути на її розгляд, суду не доведено, оскільки відсутня інформація про стан кримінального провадження станом на 2023 рік.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження та інше, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок в питанні чи мали місце ці дії /бездіяльність/ та чи вчинені вони цією особою.

Суд зауважує, що при розгляді вказаної цивільної справи суд не може надавати правову оцінку будь-яким фактам, які на думку позивача, є неправомірними та фальсифікованими відповідно до норм кримінального права, оскільки це повноваження правоохоронних органів. Тому, на даний час посилання позивача на наявність кримінальної справи, по якій проводиться або не проводиться досудове розслідування без постановлення вироку суду та встановлення винних осіб, не має доказового значення по даній справі.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 двічі у 2018 році зверталась до Київського районного суду м.Одеси з заявами про забезпечення доказів та забезпечення позову до подання позову про захист прав власності.

29.10.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення доказів до пред`явлення позову, та ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.11.2018 року заяву про забезпечення доказів було задоволено./а.с.223/.

29.10.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову до пред`явлення позову, однак ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 01.11.2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позову було відмовлено./а.с.226/.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до суду у жовтні 2018 року лише з заявами про забезпечення доказів та забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно до подання позову, однак у встановлений законом строк позовних заяв про захист її порушених прав власності до суду не подано, як і не оскаржено ухвалу про відмову у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірне майно, доказів протилежного суду не надано.

Суд неодноразово в ухвалах суду звертав увагу позивача та його представника на той факт, що суду невідомо статус вказаного майна, його наявність та інформацію щодо власників цього майна, що саме відповідачам на праві власності належить спірне майно на час подання та розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки представником позивача до позовної заяви додано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, які було отримано ОСОБА_6 , станом на 2018 рік. Тобто, фактично сплинуло більше трьох років, тому на час розгляду позову про витребування майна вказана інформація не є актуальною./а.с.17/

Суд робить висновок, що на протязі тривалого часу, фактично з жовтня 2018 року, дата отримання інформації про власників спірного майна, позивачем не приймалось заходів з метою захисту своїх порушених прав щодо пред`явлення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння в рамках цивільного законодавства, або будь-яких звернень чи скарг у разі незгоди з діями слідчого в рамках кримінального провадження, докази протилежного в матеріалах справи відсутні, та лише 26.11.2021 року позивач звертається до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів та встановлення порядку виконання рішення шляхом поновлення права./а.с.43/

Однак, в матеріалах справи відсутні докази належності спірного майна на праві власності відповідачам, знаходження майна в іпотеці або під арештом саме станом на час розгляду справи.

Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, в незаконному володінні якої це майно знаходилося, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Суд вбачає в діях сторони позивача елементи зловживання процесуальними правами шляхом подання аналогічних клопотань на адресу суду про витребування доказів та забезпечення позову, без підтвердження належними та допустимими доказами обґрунтування таких клопотань, проте реального бажання сторони позивача безпосередньо з`являться до судових засідань, надавати пояснення та доводи в обґрунтування позову, брати участь у дослідженні доказів, судом не встановлено.

Суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 подавались клопотання про витребування доказів, до яких не було додано жодних доказів, які б свідчили про те, що особою, яка подає клопотання, зазначено усі вжиті нею заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та причини неможливості самостійного отримання цих доказів.

У клопотаннях представника позивача вказано, що усі об`єкти нерухомості на теперішній час можуть бути реалізовані або передані в користування іншим особам, однак докази будь-яких дій відповідачів з метою реалізації спірного майна з 2018 року по теперішній час відсутні.

Крім того, судом було зазначено про необхідність встановлення, що витребувані докази має відповідна особа, оскільки час здійснення реєстраційних дій приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. та державним реєстратором КП «Вишенківська сільська рада «Добробут-Гарант» Бойко О.М. - 2018 рік, тобто пройшов значний час, однак представником позивача не зазначено жодних підстав, які вказували б на те, що докази, які просить витребувати знаходяться саме в цих осіб, та взагалі не з`ясовано чи є вони суб`єктами надання інформації з реєстру прав власності, зокрема копій реєстраційних справ.

Тому, судом в ухвалах було акцентовано увагу представника позивача на необхідність добросовісного виконання своїх процесуальних прав та обов`язків з доведення обставин та подання доказів, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було подано до суду заяви про застосування строку позовної давності та відмову у позові з цих підстав.

В обґрунтування вказаних заяв відповідачі посилаються на те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом із пропуском строку позовної давності, оскільки договори купівлі-продажу, на які посилається позивач було укладено - 07.09.2018 року, а позов подано до суду після спливу трьох років, а саме 26.11.2021 року. При цьому, звертають увагу суду на той факт, що ОСОБА_1 29.10.2018 року двічі зверталась до Київського районного суду м.Одеси з заявами про забезпечення доказів та забезпечення позову, що свідчить про те, що її було відомо обставини справи, які виникли з аналогічних правовідносин та залучено тих самих учасників справи.

Відповідно до ст.ст.256,257,261 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником позивача до суду було надано письмові заперечення щодо застосування строку позовної заяви, з яких вбачається, що ОСОБА_1 фактично узнала про порушення її прав саме 09.04.2019 року після отримання свідоцтва про право на спадщину, в якому не було зазначено спірних об`єктів нерухомості, які є предметом спору. Тому, представник позивача вважає, що строк позовної давності не пропущено та спливає 09.04.2022 року./а.с.53/

Проте, суд не погоджується з даною думкою представника позивача, оскільки в матеріалах справи є докази, зокрема звернення позивача до Київського районного суду м.Одеси з клопотаннями про витребування доказів та забезпечення позову від 29.10.2018 року, відповідь прокуратури Одеської області від 13.11.2018 року та інші, з яких вбачається, що позивачу стало відомо про порушення її прав ще у жовтні 2018 року.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст.334 ЦК України унормовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Судом встановлено, що за позивачем ОСОБА_1 не були зареєстровані на праві власності спірні об`єкти нерухомості, позивач не отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірні об`єкти нерухомості та вимог про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на спірні об`єкти нерухомості у позові не заявлено.

Відтак, суд приходить до висновку, що спірні об`єкти нерухомості, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 , не можуть входити до предмету позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння у даній справі, оскільки позивач в силу вимог ст.ст. 331, 334 ЦК України не є та не була власником спірних об`єктів нерухомості, вимог про визнання права власності не заявляла.

Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 Цивільного кодексу України.

Так, за правилами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналізуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача.

Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, на думку суду, подані до позовної заяви, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідачів на час звернення з позовом до суду.

Суд вважає, що позивач не мав правових підстав для звернення з віндикаційним позовом до суду, оскільки на звернення до суду з віндикаційним позовом має власник майна.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Суд в свою чергу не може робити висновки щодо належності майна на праві власності у даній справі, оскільки до предмету даного спору не входять вимоги щодо визнання права власності на спірні об`єкти за позивачем ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом.

Позивач вважаючи себе власником, не була позбавлена можливості звернутися до суду з вимогою про визнання права власності на спірне майно у поєднанні з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння. Адже ці способи захисту не є взаємовиключними та можуть застосовуватися у випадках коли майно вибуло із володіння власника та одночасно право власності ставиться під сумнів іншими особами, які теж вважають себе законними власниками такого майна.

Так, у випадку коли відповідач, на думку позивача, незаконно володіє чужим майном, вважає себе власником спірного майна і не визнає права власності позивача на це майно (за умови що, сторони не перебувають між собою у зобов`язальних відносинах), у позивача виникає можливість одночасного заявлення позовних вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. У такому випадку згідно з першою позовною вимогою позивач просив би визнати, що саме він є власником спірного майна і це право власності виникло до, а не внаслідок рішення суду, а за змістом другої позовної вимоги, як власник майна, право власності якого підтверджено судом за першою позовною вимогою, позивач зможе витребувати це майно з чужого незаконного володіння.

Встановивши наявність спору про право власності на спірні об`єкти в даному випадку, суд позбавлений можливості викладати у мотивувальній частині свого рішення висновки про належність спірного майна тій чи іншій особі на праві власності, оскільки такі висновки призведуть до фактичного вирішення спору, що може бути використано як встановлення факту під час розгляду інших спорів між сторонами.

Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З викладених норм права вбачається, що кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, тому суд відмовляє у задоволенні позову не з підстав пропуску строку позовної давності, а за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови у позові покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.11,12,13, 256, 257, 267, 317, 319, 328, 330, 387, 388 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», Комунальне підприємство Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Державний реєстратор Бойко О.М. про витребування майна із чужого незаконного володіння та поновлення права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2023 року.

Суддя Гниличенко М. В.