Ухвала

15 травня 2023 року

м. Київ

справа № 381/535/22

провадження № 61-5875ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до нього,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до нього.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування жилого будинку ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

З 19 вересня 1998 року по 14 квітня 2022 року ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи, та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 22 вересня 2001 року позивачка та її донька були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 і в ньому проживали, іншого житла не мають.

17 січня 2022 року позивачка звернулася до Фастівського РУГУ в Київській області із заявою, що її чоловік ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до вказаного житлового будинку та передати їй ключі від нього.

Фастівський міськрайонний суд Київської області своїм рішенням

від 30 травня 2022 року (у складі судді Соловей Г. В.) позов

ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка самостійно залишила місце свого проживання, втратила інтерес до житла, забрала свої речі та переїхала проживати до своєї матері, а у подальшому ініціювала розірвання шлюбу, тому позовні вимоги є недоведеними та підлягають залишенню без задоволення.

Київський апеляційний суд своєю постановою від 18 січня 2023 року

(у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.) рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Вселив ОСОБА_2 у будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, враховуючи тривалий час проживання позивачки у спірному будинку та ту обставину, що вона іншого житла не має, вказаний факт є достатньою підставою вважати будинок житлом позивачки у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а відтак вона має право на проживання у ньому та підлягає вселенню у будинок. При цьому враховано, що позивачка є особою з інвалідністю І групи, іншого житла не має, спірний будинок тривалий час був місцем її постійного проживання, а відтак відмова у її вселенні у будинок є несправедливою.

Крім того, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не є власником будинку та господарських споруд.

20 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі є вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до нього.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на те, що дана справа потребує перегляду Верховним Судом на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до нього.

Наявність фундаментального значення розгляду касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики заявник обґрунтовує посиланням на неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження № 61-1913св20), від 08 лютого 2023 року у справі

№ 491/57/22 (провадження № 61-12367св22).

Перевіряючи наведені ОСОБА_1 аргументи, Верховний Суд виходить з того, що питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики повинно мати одночасно і головне, і винятково актуальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю цього правового питання для держави та суспільства у цілому, тоді як зазначені заявником доводи зводяться до незгоди

з оскаржуваними судовими рішеннями. Отже, формальне посилання

у касаційній скарзі на підпункт «а» пункту 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі з наведених підстав.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», «малозначні справи», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08).

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб,

так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 18 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод

у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк