Справа № 144/1181/22
Провадження № 2/144/76/23
"18" травня 2023 р. смт. Теплик
Теплицький районний суд Вінницької області у складі:
головуючої судді Довгалюк Л.В.,
секретаря судових засідань Даценко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «ЗІС» про стягнення заборгованості з орендної плати та пені, -
Свої обов`язки щодо передачі об`єкту нерухомого майна у користування орендаря позивач виконав, натомість із 2016 року жодного разу не отримував від ПП «ЗІС» орендної плати.
Відтак позивач вважає, що знаючи адресу місця його проживання, яка зазначена у договорі та не змінювалася з 2010 року, відповідач мав можливість виконати свій обов`язок зі сплати орендних платежів за період 2015-2021 років, однак не зробив цього.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, починаючи з 01.01.2015 і по даний час не індексувалася та становить 96 048, 00 грн., що на думку позивача є базою для визначення суми заборгованості по орендних платежах за період 2015-2021 роки, яка ним розрахована як 3% від 96 048,00 грн. за 6 років (2016-2021) = 17 228,64 грн. та з розрахунку 96 048,00 грн. х 1,2 х 3 % за 2015 рік = 2401,00 грн., а всього 19 629,84 грн.
Разом із тим, у відповідності до п. 14 договору оренди, враховуючи визначену ним заборгованість по орендній платі, позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 392,60 грн. (19 629,84 х 2%).
10.11.2022 ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
28.11.2022 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати за період 2016 - 2018 роки, що знаходяться поза межами позовної давності, а також у стягненні пені, яка виникла з вини самого ОСОБА_1 .
Представник відповідача зазначив, що у 2021 році позивач звертався до Теплицького районного суду з позовом про дострокове розірвання договору оренди землі, у зв`язку з систематичною невиплатою йому орендної плати ПП «ЗІС». Під час розгляду справи орендодавцю неодноразово заявлялося, що орендар готовий виплатити йому орендну плату у повному обсязі у будь-який час, натомість ОСОБА_1 для отримання коштів не з`являвся та не повідомив свої банківські реквізити для перерахунку орендних платежів. Указане свідчить про те, що заборгованість з орендної плати виникла не з вини ПП «ЗІС», а самого позивача, що встановлено рішенням суду та є підставою для відмови у стягненні пені.
Водночас позовні вимоги про стягнення орендної плати за період 2016-2018 роки знаходяться поза межами позовної давності, яку представник ПП «ЗІС» просить застосувати та відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову за вказаний період.
У відзиві вказано, що у 2018-2021 роках орендна плата за користування земельною ділянкою, яка належать ОСОБА_1 , нараховувалась у розмірі 2 789,46 грн. за рік, із якої ПП «ЗІС» утримувало та перераховувало до Державного бюджету України податки. Таким чином відповідач вважає, що виплаті позивачу належать орендні платежі у таких сумах: за 2019 рік 2 287,36 грн., за 2020 рік 2 287,36 грн., за 2021 рік 2 245,52 грн., а всього 6 820,24 грн.
Крім того, представник ПП «ЗІС» не погоджується із сумою понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу - 15 992,40 грн., вважаючи її неспівмірною з наданими послугами, яку просить зменшити.
У судове засідання сторони не з`явилися, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.
Представник позивача - адвокат Клінчиков С.О. позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Притула В.Л. при прийнятті рішення просив врахувати відзив та клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 19.04.2006 між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» в особі директора Зублевича І.С. укладено договір оренди землі № 172, за умовами якого позивач передав в оренду відповідачу належну йому згідно Державного акту серії ЯА № 104315 від 10.01.2005 земельну ділянку площею 2,1828 га, розташовану на території Петрашівської сільської ради, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років (а.с. 7).
У п. 5 Договору зафіксовано, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 28 163,58 грн.
Згідно п. 9 Договору орендна плата вноситься орендарем грошовою формою у розмірі 1,5% нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що складає 422,45 грн. або продукцією на дану суму.
П. 10 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції.
Відповідно до п. 11 Договору орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 25 грудня.
За змістом п. 13 договору розмір орендної плати переглядається сторонами за взаємною згодою у разі - зміни умов господарювання, розміру земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану земельної ділянки не з вини орендаря, в інших випадках, передбачених законом.
Договір є чинним з після підписання сторонами та державної реєстрації (п. 43 договору).
07.05.2010 між ПП «ЗІС» та ОСОБА_1 підписано зміни (доповнення) до договору оренди землі, відповідно до яких сторони дійшли згоди про продовження строку дії договору, передбаченого п. 8 на 15 років (до 2025 року) та внесено зміни до п. 9 договору, згідно яких орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1 059,86 грн., що становить 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 8).
Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди землі № 127 від 19.04.2006, який за своєю правовою природою є договором найму (оренди) земельної ділянки.
Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за договором оренди землі, передавши відповідачу земельну ділянку, яка є предметом договору, що кореспондує обов`язок орендаря виплачувати орендну плату за землю у строки та розмірах, встановлених договором.
Спір між сторонами у справі виник із приводу виплати орендної плати за період 2015 - 2021 роки за користування орендарем земельною ділянкою, що належить позивачу, на підставі договору оренди.
Аналіз пунктів 9, 10, 11 договору оренди землі зі змінами (доповненнями) до нього від 07.05.2010 дає підстави вважати, що відповідач має сплачувати на користь позивача орендну плату у розмірі 1 058, 86 грн. без урахування індексів інфляції за один рік користування земельною ділянкою до 25 грудня щорічно.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, ст. ст. 1, 3 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. ч. 1, 2 ст. 792 ЦК України).
Згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" (надалі Закон) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
У статті 13 Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною 5 ст. 6 Закону передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).
За змістом ч. 1 ст. 23, ч. 2 ст. 24, абз. 7 ч. 2 ст. 25 Закону орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати трирічний строк позовної давності до позовної вимоги про стягнення орендної плати за період 2015 - 2018 роки.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Судом встановлено, що за умовами договору оренди строк внесення чергового платежу визначений до 25 грудня поточного року, тобто відповідач повинен був виплатити позивачу орендну плату: за 2015 рік до 25.12.2015, за 2016 рік до 25.12.2016, за 2017 рік до 25.12.2017, за 2018 рік до 25.12.2018.
Позивач звернувся до суду із даним позовом 08.11.2022, не зазначивши при цьому поважності причин та посилань на докази щодо пропуску ним строку позовної давності.
У матеріалах справи наявне рішення Теплицького районного суду від 02.11.2022, яким встановлено, що ПП «ЗІС» докладало усіх можливих зусиль щодо виплати орендної плати ОСОБА_1 за період 2016-2018 роки, проте останній своєю поведінкою фактично в односторонньому порядку відмовився від її отримання у розмірі, який визначений договором оренди землі та змінами до нього, що свідчить про те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на штучне створення перешкод в отриманні орендної плати від ПП «ЗІС», за стягненням якої позивач звернувся до суду із даним позовом (а. с. 57-60).
Вказане рішення суду набрало законної сили, а тому обставини, встановлені у ньому, на підставі ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що оскільки строк позовної давності пропущений позивачем без поважних причин, наявні правові підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача та відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості з орендної плати за період 2015-2018 роки.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 392 грн 60 коп., суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 14 договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розміні 0,005 %, несплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше 2 % від невиплаченої суми.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. ст. 610, 611 ЦК України).
Відповідно до частин 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).
Згідно вимог ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як зазначено вище, рішенням Теплицького районного суду № 144/646/21 від 02.11.2022 встановлено, що заборгованість із орендної плати виникла не з вини орендаря ПП «ЗІС», а пов`язана з діями (бездіяльністю) самого ОСОБА_1 , що також підтверджується повідомленням про можливість отримання орендної плати за 2019-2021 роки, від отримання якого позивач відмовився.
Водночас представником позивача не спростовано обставини, на які посилається відповідач у підтвердження відсутності його вини в порушенні зобов`язання, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з ПП «ЗІС» пені за несвоєчасну виплату орендної плати.
Щодо стягнення орендної плати за період 2019 2021 роки суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як визначено у ч. 1 ст. 15 Закону однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Відповідно до статті 21 Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди, що узгоджується з принципом свободи договору, встановленим статтями 3, 6, 627 ЦК України та обов`язковості договору встановленим ст. 626 ЦК України.
Відповідно до статті 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, платник орендної плати - орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. При цьому розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 ПК України).
Хибним та таким, що не відповідає дійсності і суперечить п. 9 договору зі змінами (доповненнями) до нього, суд вважає викладені у позовній заяві твердження позивача про те, що визначений у договорі розмір орендної плати становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Як встановлено судом, у договорі зі змінами (доповненнями) до нього між сторонами досягнуто згоди, що розмір орендної плати становить фіксовану суму 1 059,86 грн., що є еквівалентом 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, погодженої сторонами на час укладення договору та внесення змін до нього.
Також суд звертає увагу на те, що у п. 10 Договору сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється без урахування індексів інфляції та водночас наголошує на тому, що умовами договору не передбачено автоматичної індексації нормативної грошової оцінки.
Нормативна грошова оцінка земель визначена сторонами договорів оренди є основою для визначення розміру щорічної орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки (коефіцієнтів індексації) є підставою для перегляду розміру орендної плати, незалежно від того, чи сторони договору оренди визначили безпосередньо в самому договорі таку підставу для перегляду розміру орендної плати (подібна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19).
Тому неправомірним, на переконання суду, є розрахунок сум належної до сплати орендної плати за укладеним договором, наданий суду позивачем, який зроблений на підставі нормативної грошової оцінки, що міститься у витягу з технічної документації, сформованому станом на 14.11.2021.
Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (ст. 30 Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 34 укладеного між сторонами договору оренди землі, зміна умов договору здійснюється в письмовій формі за взаємною згодою сторін.
Натомість судом не встановлено та не отримано доказів, що після внесення змін до договору від 07.05.2010 між сторонами були укладені будь-які інші додаткові угоди у письмовій формі з приводу автоматичної зміни розміру орендної плати залежно від збільшення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, щодо розрахунку орендної плати з урахуванням індексу інфляції або погоджено новий розмір орендних платежів тощо.
Суд підкреслює, що правовідносини між сторонами є договірними та звертає увагу на безпідставність збільшення позивачем розміру орендної плати при її розрахунку внаслідок застосування нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 14.11.2022, що не передбачено як умовами первісної редакції договору оренди, так і додатковою угодою (змінами до договору).
Також суд не бере до уваги розрахунок заборгованості по орендній платі за 2019 2021 роки, зроблений представником відповідача у відзиві на позов на підставі податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб і сум, утриманого з них податку (форма № 1 ДФ), що не узгоджується з правовим висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 27.06.2018 у справі № 614/805/16-ц, який свідчить про те, що нарахування орендної плати може бути підтверджено лише первинною обліковою бухгалтерською документацією, до якої надані орендарем податковому органу відомості про суми нарахованих і виплачених доходів не відносяться.
Податкові відомості не відображають належної до сплати орендної плати згідно з умовами договору оренди землі, а тому не можуть належним чином свідчити про порушення орендарем умов укладеного договору (Постанова ВС від 23.06.2020 у справі № 916/439/13).
Водночас суд відхиляє часткове визнання відповідачем позову на підставі наданих ним розрахунків у сумі 6 820,24 грн, враховуючи висновок, наведений у постанові Верховного Суду № 572/2515/15-ц від 09.09.2020 про те, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.».
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні правові підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.
Отже, сторонами не наведено доводів та доказів на підтвердження існування у відповідача згідно з умовами договору обов`язку самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки згідно чинного законодавства, як і підстав для зміни розміру орендної плати незалежно від внесення змін до договору оренди землі.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені обставини, за розрахунком суду, здійсненого на умовах погоджених сторонами у договорі порядку та розміру орендної плати, на користь позивача ОСОБА_1 стягненню з відповідача підлягає заборгованість по орендній платі лише за період 2019 - 2021 роки у сумі 3 179,58 грн. із розрахунку 1 059,86 грн. х 3 роки, без урахування індексу інфляції, що відповідає п. 10 договору та положенню ст. ст. 21-22 Закону.
Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (16,2 % від суми позовних вимог) та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати у сумі 3 179,58 грн.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на наведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у сумі 160, 77 грн. (16,2 % задоволених позовних вимог).
Що стосується стягнення з ПП «ЗІС» витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Адвокатом Клінчиковим С.О., який здійснює представництво інтересів позивача у даній справі, надано до суду угоду про надання правової допомоги від 04.03.2020, ордер та розрахунок-опис наданих адвокатом послуг позивачу у цивільній справі (а.с. 9-10).
Враховуючи практику Верховного Суду, положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з принципів реальності та розумності судових витрат і фінансового стану обох сторін, зважаючи на обсяг фактично наданих адвокатом послуг, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення за клопотанням представника відповідача витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн. до 13 000 грн., що на думку суду є співмірним із складністю справи.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну справничу допомогу у розмірі 2 106 грн., що є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог (16,2 %).
Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 78, 81, 95, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в сумі 3 179 (три тисячі сто сімдесят дев`ять) грн. 58 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Приватного підприємства «ЗІС» на користь ОСОБА_1 160 (сто шістдесят) грн. 77 коп. судового збору та 2 106 (дві тисячі сто шість) грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача адвокат Клінчиков Сергій Олександрович, адреса: вул. Д. Галицького, 27 а, оф. 203 м. Вінниця, 21036, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 364 від 19.12.2003.

Відповідач Приватне підприємство «ЗІС», адреса: вул. Затишна, 6, кв. 4, с. Війтівка, Гайсинського району, Вінницької області, .

Представник відповідача адвокат Притула Василь Леонідович, АДРЕСА_2 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 820 від 25.03.2013.

Повне судове рішення складено та підписано 23.05.2023.

Суддя