Справа № 645/2650/23
Провадження № 2/645/1175/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Федорової О.В.

за участю секретаря судового засідання Жамгаряна А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за первісним позовом:

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя,

та за зустрічним позовом:

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ спільного майна подружжя

в с т а н о в и в:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

В обґрунтування первісного позову позивачка посилалася на те, що сторони 09.10.2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2020 року. У шлюбі народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживає з матір`ю. 12.05.2023 року Фрунзенським районним судом м. Харкова видано судовий наказ № 645/1880/23 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Позивачка наголосила, що відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання доньки, платежі, що надходять від відповідача є несистематичними, тому вона була змушена звернутись до суду з заявою про примусове стягнення аліментів.

Позивачка стверджує, що після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, що було придбано під час перебування у шлюбі, а саме двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вона має намір поділити спільне майно, шляхом визначення за нею 2/3 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка вважає, що згідно з ч. З ст. 70 Сімейного кодексу України є підстави для відступу від рівності часток при поділі спільно нажитого майна подружжя, оскільки з нею проживає неповнолітня дитина, а аліменти відповідач добровільно не сплачує, розмір періодичних платежів, що здійснюються відповідачем, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їх неповнолітньої дитини.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що під час шлюбу сторонами було спільно нажите нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , та будинок АДРЕСА_2 .

Позивач за зустрічним позовом вважає, що немає жодних підстав для відступлення від засад рівності часток, у зв`язку з чим просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши право власності на вказане нерухоме майно по 1/2 частині кожному.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.06.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.08.2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.09.2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

В судове засідання позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним позовом) та її представник не з`явилися, 21.11.2023 року представник позивачки адвокат Литвиненко А.С.надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги первісного позову підтримала у повному обсязі, просила визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та за відповідачем за первісним позовом визнати право власності на 1/3 частину цієї квартири, а також визнати право власності на одну цілу частку на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

В судове засідання відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) та його представник не з`явилися, 21.11.2023 року представник відповідача адвокат Спиридонова К.С. надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги зустрічного позову підтримала у повному обсязі.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

09 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції та зроблено актовий запис № 1437.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2020 року по справі № 645/2399/20 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.05.2023 року, ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 347, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В..

Відповідно до п. 14 вказаного договору купівлі - продажу від 28.04.2016 року вказано, що договір укладається за попередньою письмовою згодою ОСОБА_1 , дружини Покупця, ОСОБА_2 .

Позивачка за первісним позовом зазначає, що не заперечувалося відповідачем за первісним позовом та не спростовано матеріалами справи, що вищевказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, викладені у первісному позові, позивачка посилається на те, що дитина позивачки та відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , повторно видане Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 18 березня 2016 року, актовий запис про народження № 18, зроблений Виконкомом Новгородської селищної ради м. Дзержинська Донецької області), після розірвання між сторонами шлюбу, проживає з нею.

12.05.2023 року Фрунзенським районним судом м. Харкова видано судовий наказ № 645/1880/23 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. Позивачка наголосила, що відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання доньки, платежі, що надходять від відповідача є несистематичними, тому вона була змушена звернутись до суду з заявою про примусове стягнення аліментів.

За твердженням позивачки відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання дитини, платежі, що надходять від відповідача є несистематичними, розмір періодичних платежів, що здійснюються відповідачем, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування їхньої неповнолітньої дитини.

Такі обставини, на думку позивачки, є підставою для відступу від рівності часток при поділі спільно нажитого майна подружжя, згідно з ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України.

При перевірці аргументів позивачки щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільно нажитого майна подружжя встановлено, що матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують як те, що відповідач систематично не сплачує аліменти на утримання спільної з позивачкою дитини, так і те, що розмір стягнутих аліментів недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Не підтверджені жодними доказами також аргументи про те, що відповідач не дбав про матеріальне становище сім`ї, ухилявся від участі в утриманні доньки.

При цьому, стороною відповідача разом з відзивом на позовну заяву надані платіжні доручення, які свідчать про сплату аліментних платежів на утримання дитини (а.с. 75-85).

Отже, при розгляді даної справи ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів обставин, що мають істотне значення, які дають право суду відступити від рівності часток подружжя під час поділу спільного майна подружжя. За таких обставин, відсутні правові підстави для відступу від рівності часток подружжя.

З огляду на викладене, суд вважає необхідним частково задовольнити первісний позов ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 в частині поділу квартири АДРЕСА_4 , та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги, викладеної в зустрічному позові ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, а саме будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.07.2023 року щодо об`єкту нерухомості - будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що вказаний будинок належить на праві власності ОСОБА_1 : 9/10 частин на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1882, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Н.В. 23.05.2018 року, та 1/10 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1885, зареєстрованого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погребняк Н.В. 23.05.2018 року.

Судовим розглядом встановлено, що не заперечувалося сторонами по справі, що вказаний будинок придбаний в період шлюбу сторін.

Доказів зворотнього сторонами по справі суду не надано.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги зустрічного позову в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, матеріалами справи встановлено, що за пред`явлення первісного позову позивачкою сплачено судовий збір в сумі 7210 грн. (а.с. 1). Вказана сума судового збору складає 1% від вартості квартири АДРЕСА_4 , згідно зі звітом про оцінку майна оцінювача ФОП ОСОБА_4 від 18.05.2023 року, відповідно до якого ринкова вартість об`єкту оцінки (вказаної квартири) складає 721 000,00 гривень.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням первісного позову стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 3605 грн..

Крім того, позивачка просила покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн..

Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

В обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до матеріалів справи надано наступні документи:

1. Копію договору № 01/05/23 від 01.05.2023 року про надання правової допомоги, згідно якого адвокат Литвиненко А.С. прийняла на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 правову допомогу, а саме здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси ОСОБА_1 в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін.

2. Додаткова угода № 1 від 16.06.2023 року до договору № 01/05/23 від 01.05.2023 року, відповідно до умов якої сторони домовилися про вартість послуг (гонорар) адвоката, який складає 5000,00 грн..

3. Копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1787 на ім`я адвоката Литвиненко А.С..

4. Копію ордеру серії АХ № 1075544 на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Литвиненко А.С. у Фрунзенському районному суді м. Харкова.

5. Акт надання послуг з правової допомоги № 01/05/23-1 від 01.05.2023 року, згідно з яким на підставі Договору про надання правової допомоги № 01/05/23-1 від 01.05.2023 року адвокатом були виконані наступні роботи: підготовка до подання позовної заяви, збирання доказів (адвокатські запити, додаткова інформація) (3 години, ціна за годину - 500,00 грн.; сума - 1500,00 грн.); консультація клієнта, вивчення судової практики зі спірного питання, визначення правової позиції, підготовка та підписання позовної заяви, підготовка додатків до позовної заяви - доказів по справі (3 години, ціна за годину - 500,00 грн.; сума - 1500,00 грн.); подання позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях по справі (2 години, ціна за годину - 500,00 грн.; сума - 1000,00 грн.).

6. Довідка про перерахування гонорару в сумі 5000,00 грн. ОСОБА_1 адвокату готівкою від 16.06.2023 року.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, витрати позивача за первісним позовом на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 3750,00 грн. (75%).

Щодо судових витрат на виготовлення технічного паспорту на квартиру в сумі 2500,00 грн., які позивачка просила покласти на відповідача, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Доказів сплати суми в розмірі 2500,00 грн. за виготовлення технічного паспорта на спірну квартиру, а також доказів, що виготовлення технічного паспорту пов`язано з розглядом даної цивільної справи, позивачкою не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача 2500,00 грн. судових витрат, пов`заних з виготовленням технічного паспорту на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат по сплаті судового збору, понесених позивачем за зустрічним позовом, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Виходячи з оціночної вартості нерухомого майна, а саме : квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що скаладає 721000,00 грн., та будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що складає 423691,30 грн., сума витрат по сплаті судового збору складає 5723,45 грн. (3605,00 грн. + 2118,45 грн.), які суд покладає не відповідачку за зустрічним позовом.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Здійснити поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3605 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3750,00 грн..

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_2 , право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_3 , право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_2 , право власності на 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової платника податків НОМЕР_3 , право власності на 1/2 будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 5723,45 грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3 , серія та номер паспорта не відомі, місце проживання (перебування): АДРЕСА_5 .

Повне рішення складено 28 листопада 2023 року.

Суддя О.В. Федорова