ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7626/23 Справа № 204/7520/22 Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Свистунової О.В.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гейко Валерія Івановича

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2023 року про забезпечення зустрічного позову

у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення зустрічного позову про визначення місця проживання дітей, в якій просив надати можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно наведеного графіку.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська суду від 13 липня 2023 року заяву позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей задоволено частково.

В порядку забезпечення зустрічного позову у справі №204/7520/22 (провадження №2/199/817/23), але не довше ніж до набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі, зобов`язано ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітніми дітьми сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожного вівторка в період часу з 09 години 00 хвилин до 19 години 30 хвилин, а також кожної п`ятниці з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин наступної суботи (тобто із поверненням дітей на наступний день в суботу).

Зобов`язано ОСОБА_1 передавати дітей ОСОБА_2 згідно наведеного вище графіку за місцем фактичного проживання матері з дітьми.

Зобов`язано ОСОБА_2 повертати дітей ОСОБА_1 згідно наведеного вище графіку за місцем фактичного проживання матері з дітьми.

У задоволенні іншої частини заяви про забезпечення зустрічного позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що забезпечення позову шляхом зобов`язання одного з батьків з ким проживає дитина не перешкоджати іншому з батьків брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, та забезпечити можливість безперешкодно спілкуватися з дітьми, сприятиме відновленню та налагодженню емоційних стосунків дітей з батьком, і ця обставина буде відповідати законним інтересам самих дітей, а тому суд вважав достатнім встановлення визначеного судом графіку участі батька у житті дітей на період розгляду даної справи.

В апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 адвоката Гейко В.І.посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розгляд заяви про забезпечення позову відбувся без органу опіки та піклування, чим порушено вимоги чинного законодавства, а вжитті судом заходи забезпечення позову суперечать інтересам самих дітей.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває справа за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дітей.

Між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання спільних дітей, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом із матір`ю.

Між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості відповідача за зустрічним позовом регулярно спілкуватися з дітьми, що обмовлено різними підставами та обставинами, як об`єктивного, так і суб`єктивного характеру.

Згідно ст.150 ЦПК України різновидами забезпечення позову, окрім іншого, є: встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Нормою ст.152 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову після відкриття провадження у справі подається до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Положеннями ст.153 ЦПК України визначено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

За змістом ст.ст. 141, 153, 157 СК України, ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Так, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином: обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами. Наведений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі №914/1570/20.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року по справі №910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року по справі №640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року по справі №911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року по справі №910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року по справі №640/20750/21 (пункт 25).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати/батько, яка/який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько/мати не має права перешкоджати матері/батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Наведений у семи абзацах вище правовий висновок є сталою судовою практикою та знайшов своє відображення у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №344/16653/16-ц, від 25 листопада 2020 року по справі №760/15413/19, від 17 травня 2021 року по справі №761/25101/20, від 15 вересня 2021 року по справі №752/6099/20, від 29 вересня 2021 у справі №490/1087/21, від 02 листопада 2022 року по справі №686/8535/20, від 22 червня 2022 року по справі №757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року по справі № 545/3933/21, від 14 грудня 2022 року по справі №757/33742/19-ц, від 25 січня 2023 року по справі №759/119/18, від 16 березня 2023 року по справі №520/13963/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №381/4019/18.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19 вказано, що: «у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю. Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц. Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин. Відповідач не навів у касаційній скарзі обґрунтованих доводів про те, що зустрічі дитини із матір`ю без участі психолога, батька, можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини».

Суть висновків ЄСПЛ у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania, заява №6221/14, п.п.29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком

За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року, регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути приділена найкращим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі Хант проти України (Hant v. Ukrainе, заява №31111/04, п.54).

Згідно практики ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (Mamchur v. Ukraine, заява №10383/09, п.100), від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (M.S. v. Ukraine, заява №2091/13, п.76).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про законність та правомірність заяви про забезпечення зустрічного позову, а також належність та співмірність обраного ним заходу забезпечення позову у співвідношенні із предметом позову/спору, що розглядається/вирішується судом й з огляду на наявні в матеріалах справи докази, доведеним є і наявність у зустрічного позивача складнощів щодо його участі у спілкуванні, побаченні та вільному проведенні часу з дітьми, причиною чого не в останню чергу є і ставлення до нього матері дітей внаслідок триваючого міжособистісного конфлікту між сторонами, зумовленого припиненням шлюбу сторін, відсутністю згоди з питання визнання місця проживання спільних дітей.

Будь-яких фактів та обставин негативного впливу батька на дітей, що унеможливлювало б його спілкування з дітьми, судом не встановленота матір`ю не доведено, а тому за викладених обставин та підстав, враховуючи в першу чергу інтересі спільних дітей сторін, їх теперішнє фактичне місце проживання, вік, потребу у спілкуванні та підтриманні психоемоційного зв`язку, контакту не тільки із матір`ю, а й з батьком задля забезпечення повноцінного та всебічного розвитку, належних умов життя та виховання дітей, заява підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви, оскільки саме задля збереження і підтримання належного рівня психоемоційного зв`язку батька з дітьми, що буде відповідати інтересам і самих дітей, для чого і призначене забезпечення позову у такий спосіб по даній категорії справи, достатнім є встановлення саме визначеного судом графіку участі батька у житті дітей на період розгляду даної цивільної справи та до набрання рішенням у цій справі законної сили, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначаючи графік спілкування батька з дітьми, судом першої інстанції не враховано розклад навчань дітей, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не можуть слугувати достатньою підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, та обмежувати тим саме право батька на спілкування з дітьми.

Посилання апелянта, що діти сторін є маленькими та звикли проживати разом із матір`ю, а за таких обставин визначений графік перебування дітей з батьком буде надмірним психологічним та емоційним тягарем для дітей, на що суд першої інстанції не завернув уваги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки батько, який проживає окремо від своїх дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей, при цьому відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дітей від зустрічей з батьком.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив частково заяву про забезпечення позову, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини з дотриманням норм процесуального права. Передбачених законом підстав для скасування ухвали суду, доводи апеляційної скарги не містять.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гейко Валерія Івановича залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В.Свисутнова