ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/711/22Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 22-ц/817/373/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін:

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 606/711/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2023 року (ухвалене суддею Марціцкою І.Б., повний текст якого складено 23 січня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_10 про визнання права власності, витребування майна та зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_15 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_16 про визнання права власності, витребування майна та зобов`язати вчинити дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилалися на те, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , належала їм на праві власності - по 1/5 частці кожному.

Згідно договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , як продавці, а з другої сторони ОСОБА_16 , як покупець, уклали договір про те, що продавці зобов`язуються передати за плату, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити однокімнатну квартиру під АДРЕСА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 28.08.2008 року ОСОБА_16 надано дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 . згідно цього дозволу квартиру, яку придбав ОСОБА_16 , було переобладнано під нежитлове приміщення офіс-магазин. В подальшому, рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 24.02.2009 року вирішено оформити за ОСОБА_16 право власності на офіс-магазин, на підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

24.12.2015 року ОСОБА_16 , на підставі договору, подарував ОСОБА_15 нежитлове приміщення офіс-магазин в АДРЕСА_1 .

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 04.05.2021 року у справі 606/2131/17 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.03.2008 року, який було укладено між ОСОБА_11 та ОСОБА_16 .

На думку позивачів, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 21.03.2008 року визнаний недійсним, ОСОБА_16 не набув права власності на вказане нерухоме майно, отже ОСОБА_15 володіє спірним майном протиправно.

Вважають, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч.3 ст.388 ЦК України, згідно з якою, якщо майно було набуто безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Щодо способу захисту своїх порушених прав позивачі вказують, що квартира АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення в АДРЕСА_3 , є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, оскільки збільшення площі, реконструкція та добудова приміщення не свідчать про створення нового об`єкта нерухомого майна.

Щодо вимоги про визнання права власності, позивачі послалися на ст.392 ЦК України.

У зв`язку з наведеним просили суд:

- визнати за ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23.1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_15 нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23.1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від майна ОСОБА_15 та будь-яких третіх осіб та передати його позивачам;

- зобов`язати скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23.1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_15 ;

- вирішити питання судових витрат.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12.01.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 подали на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказують, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що внаслідок визнання судом недійсним договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року ОСОБА_16 не набув права власності на спірну нерухомість, а тому він не мав права її відчужувати ОСОБА_15 шляхом укладення договору дарування від 24.12.2015 року. Оскільки спірна нерухомість вибула з власності позивачів поза їх волею, то ОСОБА_15 є недобросовісним набувачем. На підставі ст.388 ЦК України позивачі мають право витребувати спірну нерухомість у ОСОБА_15 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, які викладені в позовній заяві.

У зв`язку з викладеним просять рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12.01.2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

31.03.2023 року на адресу Тернопільського апеляційного суд від представника ОСОБА_15 адвоката Покотила Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що договір купівлі-продажу від 21.03.2008 року не визнаний недійним повністю, а лише в частині між ОСОБА_11 та ОСОБА_16 . Від імені малолітніх дітей, окрім матері ОСОБА_11 , діяв батько ОСОБА_17 і в цій частині договір не був визнаний недійсним. Вказує, що позивачами не додано жодних доказів, які б свідчили, що вони є власниками спірного майна офісу-магазину по АДРЕСА_1 , оскільки вони не є власникам, а тому не можуть ставити вимогу про витребовування майна. Крім того, майно, яке придбане ОСОБА_16 за договором купівлі-продажу від 21.03.2008 року та майно, яке є предметом спору, не є тотожним, а тому вимоги позивачів є безпідставними та необґрунтованими.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник відповідача адвокат Покотило Ю.В. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.03.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 971, ОСОБА_17 , з однієї сторони, і діяв від імені малолітніх дітей, що вказані нижче, та ОСОБА_11 , що діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , як продавці, а з другої сторони ОСОБА_16 , як покупець, уклали договір про те, що продавці зобов`язуються передати за плату, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити однокімнатну квартиру під АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири становить 18.2 м.кв. Продавцям вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2007 року, об`єкт нерухомого майна за реєстровим номером №21436454 (а.с.25-26).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.08.2008 року однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_16 на підставі договору купівліпродажу від 21.03.2008 року.

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 28.08.2008 року №245 «Про надання дозволу різного роду» надано дозвіл ОСОБА_16 на реконструкцію квартири під АДРЕСА_2 , під офіс-магазин.

Рішенням виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 24.02.2009 року № 57 «Про оформлення права власності на офіс-магазин» вирішено оформити право власності на офіс-магазин, який знаходиться в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_16 , виконавчому комітету міської ради видати свідоцтва про право власності (а.с.59).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2009 року, нежитлове приміщення офіс-магазин за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 23.1 кв.м. на праві власності належить ОСОБА_16 . Також в примітці зазначено, що майно, яке належало ОСОБА_16 за реєстровим номером №21436454 закрито у зв`язку з переобладнанням квартири під офіс-магазин (а.с.58).

Згідно договору дарування від 24.12.2015 року серії НВС 183576 слідує, що ОСОБА_16 передав безоплатно, а ОСОБА_15 прийняла у власність, як дарунок, нежиле приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 23.1 м.кв., об`єкт нерухомого майна за реєстровим номером №26996399 (а.с.57).

Як слідує з відповіді Теребовлянського бюро технічної інвентаризації від 27.09.2017 року №94, право власності на квартиру АДРЕСА_2 18.08.2008 року було зареєстровано за ОСОБА_16 згідно з договором купівлі-продажу від 21.03.2008 року. Після проведеної реконструкції квартири у офіс-магазин, що підтверджено актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 15.12.2008 року, право власності на реконструйований офіс-магазин було перереєстровано 13.04.2009 року за ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Теребовлянською міською радою згідно з рішенням № 57 від 24.02.2009 року (а.с.60).

Відповідно до рішення Теребовлянського районного суду від 24.05.2021 року у справі №606/2131/17, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 04.11.2021 року, позов ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 до ОСОБА_16 , ОСОБА_15 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року, свідоцтва про право власності від 09.04.2009 року, договору дарування від 24.12.2015 року, скасування державної реєстрації на нежитлове приміщення, визнання права власності на нежитлове приміщення задоволено частково.

Визнано договір купівліпродажу квартири від 21.03.2008 року за реєстровим номером 971, укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , що діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 в частині відчуження вказаного майна ОСОБА_11 , що діяла від свого імені та від імені малолітніх дітей ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 - недійсним.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, у зв`язку з безпідставністю.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта від 29.09.2019 року №539 ОСОБА_11 страждала на легку розумову відсталість із емоційно-вольовими порушеннями та за своїм психічним станом у період підписання договору купівлі-продажу 21.03.2008 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, і відповідачам так як і позивачам про це стало відомо лише 29.09.2019 року після проведення судово-психіатричної експертизи.

Разом з тим не представлено доказів, які б доводили порушення прав позивачів внаслідок оформлення відповідачем ОСОБА_16 за собою права власності на нежиле приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23.1 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2009 року.

Також, позивачами не представлено доказів, які б підтвердили обставини фіктивності договору дарування від 24.12.2015 року, який зареєстрований у нотаріальному реєстрі за № 2598, що укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 23.10 м.кв.

Також, позивачами не представлено доказів, які б доводили обставини щодо визнання за ними права власності на нежитлове приміщення (офіс магазин), АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ухвали Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.06.2021 року у справі №606/2131/17 виправлено допущену в рішенні від 24.05.2021 року описку в написанні резолютивної частини, де не вірно зазначено: «Визнати договір купівлі продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971 укладеним між ОСОБА_17 та ОСОБА_11 » замість «Визнати договір купівлі-продажу квартири від 21 березня 2008 року за реєстровим номером 971 укладеним між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ОСОБА_11 ».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.

Позов про витребування майна на підставі ст.387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Разом з цим, вимога у віндикаційному позові є речово-правовою і може бути подана щодо індивідуально визначеного майна. Крім того, віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

При цьому, ч.5 ст.12 ЦК України передбачає, що у разі, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто за змістом цієї норми добросовісність набувача презюмується.

Добросовісність набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Крім того, об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі 522/1029/18.

Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі просили визнати право власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у відповідача вказане спірне нерухоме майно та передати його позивачам; зобов`язати скасувати запис про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо вимог про визнання права власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі посилалися на ст.392 ЦК України,

Апеляційний суд наголошує, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні вимоги позивачів про визнання права власності на спірне майно на підставі ст.392 ЦК України слід відмовити, оскільки позивачі просять задоволити їх вимоги, як власників, в порядку ст.388 ЦК України.

Щодо вимог про витребування у відповідача нежитлового приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі посилалися на ст.ст.387 і 388 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається та судом вірно встановлено, що індивідуальні ознаки, якими була наділена житлова квартира АДРЕСА_2 , загальна площа 18.2 м.кв., реєстровий номер №21436454, яка зазначена предметом договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним нежитловому приміщенню (офіс-магазин) АДРЕСА_2 , загальна площа 23.1 м.кв., реєстровий номер №26996399, яке є предметом даного позову.

Відповідно до норм ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», які затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.03.2019 року №87, квартира комплекс взаємопов`язаних приміщень, що використовуються для проживання однієї сім`ї різного чисельного складу, який включає основні приміщення-житлову (житлові) кімнати та допоміжні приміщення; нежитлове приміщення-приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду.

Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають, зокрема, місце розташування, форму, розміри, тобто, визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості. Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати.

Апеляційний суд зазначає, що запис про об`єкт нерухомого майна, а саме житлову квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 18.2 м.кв., реєстровий номер №21436454, яка належала позивачам на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.12.2007 року, станом на теперішній час вилучений з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказане підтверджується записом у примітці у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 09.04.2009 року. Тобто, такого нерухомого об`єкта не існує.

Більше того, у рішенні Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.05.2021 року у справі №606/2131/17 встановлено, що позивачами не представлено доказів, які б доводили обставини щодо визнання за ними права власності на нежитлове приміщення (офіс-магазин), АДРЕСА_2 . При цьому, вказане рішення суду позивачами не оскаржувалося.

Отже, спірне нерухоме майно, яке просять витребувати позивачі у відповідача, а саме: нежиле приміщення (офіс-магазин), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 площею 23.1 м.кв., реєстровий номер №26996399, не є тим самим об`єктом, що належало їм на праві власності, а саме: однокімнатна квартира під АДРЕСА_2 , загальна площею 18.2 м.кв., реєстровий номер №21436454.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про витребування у ОСОБА_15 нежитлового приміщення (офіс-магазин) загальною площею 23.1 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від майна ОСОБА_15 та будь-яких третіх осіб та передати його позивачам, не підлягають до задоволення, так як до правовідносин, які виникли, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень Глави 83 ЦК України.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності та витребування майна, то не підлягає до задоволення похідна вимога про зобов`язання реєстратора скасувати запис у Державному реєстрі речових прав.

Доводи апелянтів про те, що внаслідок визнання судом договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року недійсним, ОСОБА_16 не набув права власності на спірну нерухомість, а тому він не мав права її відчужувати ОСОБА_15 шляхом укладення договору дарування від 24.12.2015 року, колегія суддів відхиляє, оскільки з рішення Теребовлянського районного суду від 24.05.2021 року у справі №606/2131/17 слідує, що не представлено доказів, які б доводили порушення прав позивачів щодо оформлення відповідачем ОСОБА_16 за собою права власності на нежиле приміщення (офіс-магазин), загальною площею 23.1 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.04.2009 року.

Посилання апелянтів на правові висновки, викладені у постановах КАС у складі Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі 742/1756/17, від 15.05.2020 року у справі №813/1885/16 про те, що реконструкцією можуть вважатися будівельні роботи, у результаті яких здійснюється зміна основних техніко-економічних показників, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у даній справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що фактично відбулося утворення нового об`єкту нерухомого майна (офіс-магазин, загальною площею 23.1 м.кв.), а не проведено поліпшення умов експлуатації (житлової квартири, загальною площею 18.2 м.кв.).

Посилання апелянтів на правовий висновок, викладений у постанові КГС у складі Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі 29/5005/6381/2011 про те, що не є новоствореним об`єктом об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у справі, яка переглядалася касаційним судом, встановлено, що жодного нового майна не створювалось, а лише було поділено в реєстрі вже існуюче майно. Разом з тим, у даній справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що житлова квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 18.2 м.кв., реєстровий номер №21436454, яка перебувала у власності позивачів, на теперішній час не існує та вилучено запис про неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Більше того, за вказаною адресою утворено новий об`єкт нерухомого майна - нежиле приміщення №1 (офіс-магазин), площею 23.1 м.кв., реєстровий номер №26996399.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 24 травня 2023 року.

Головуючий

Судді