ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4302/23 Справа № 211/980/22 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №211/980/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпропетровське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного майна подружжяза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року (суддя Онопченко Ю.В., повний текст рішення складено 15 лютого 2023 року),

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Дніпропетровське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 вересня 1992 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого народилося четверо дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Шлюб між ними було розірвано 15 вересня 2011 року, однак після розірвання шлюбу у них народилася п`ята дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням суду від 28 січня 2016 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання трьох дітей у розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку до повноліття дітей, однак ОСОБА_2 рішення суду не виконує, зі сплати аліментів наявна заборгованість. Під час перебування у шлюбі за кредитні кошти Дніпропетровського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» виконавчим комітетом Криворізької міської ради 25 травня 2003 року їх сім`ї як багатодітній була виділена п`ятикімнатна квартира по АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , таким чином і всі зобов`язання по кредитній угоді та утриманню житла покладено на відповідача. Договір укладався відповідачем у період шлюбу та і інтересах сім?ї, однак з 2002 року по теперішній час відповідач жодним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитною угодою та взагалі не займався утриманням житла, не здійснював оплату за надані послуги, тому всі платежі, у тому числі й виплата кредиту, здійснювались виключно позивачкою. Після розлучення вона запропонувала ОСОБА_2 викупити права на зазначений об`єкт нерухомості та, попередньо узгодивши суму грошових коштів, за яку ОСОБА_2 погодиться переоформити на неї право власності на квартиру, вона передала йому 10000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 10 травня 2012 року. Однак незважаючи на отримані кошти, відповідач виконувати умови щодо передачі їй у власність їх спільної квартири відмовляється. Тому, просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Дніпропетровське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності по 1/2 частці за кожним на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним заочним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи вказану справу, та вирішуючи спір, не взяв до уваги та не перевірив того факту, що між сторонами було досягнуто згоди щодо поділу майна у вигляді складеної відповідачем розписки, чим порушив вимоги статті 57, 60, 70, 71 СК України та допустив неповноту встановлення обставин. Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що відповідно до статті 70, 71 СК України вона з відповідачем домовилися про поділ спірного майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , попередньо узгодивши суму грошових коштів, за яку ОСОБА_2 добровільно погодився переоформити на неї право власності на квартиру, за що отримав від позивачки грошові кошти за його частку у праві спільної власності подружжя в розмірі 10000 доларів США, що підтверджується розпискою від 10 травня 2012 року. Однак, незважаючи на отримані грошові кошти ОСОБА_2 не виконав умови щодо передачі позивачці у власність спільної квартири, від сплати коштів на утримання житла, а також від виконання зобов`язань за кредитної угодою відмовляється, а всі нарахування по утриманню квартири та обов`язки по сплаті кредиту виконує лише позивачка. Зважаючи на той факт, що відповідач отримав компенсацію за свою частку у спірному майні, вважає, що саме спірна квартира повинна бути присуджена їй, припинивши за відповідачем право власності на спірну квартиру. Зазначає, що вказані вимоги законодавства суд першої інстанції проігнорував, чим фактично позбавив її права власності на другу половину нерухомого майна, за яку нею відповідачу були сплачені грошові кошти.

26 квітня 2023 року на електрону адресу Дніпровського апеляційного суду від третьої особи Дніпропетровського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» надійшли письмові пояснення у справі, в яких просить апеляційний суд вирішити спір відповідно до чинного законодавства України.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку повідомлення.

Представник позивачки ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином судовою повісткою.

Представник третьої особи Дніпропетровського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку повідомлення, надав пояснення, згідно якого просив справу розглянути за відсутності представника та вирішити справу відповідно до чинного законодавства

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб 19 вересня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено шлюб (а.с. 11).

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 15 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвано (а.с. 12).

Зі свідоцтв про народження вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 13-17).

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до їх повноліття (а.с. 31).

Згідно із довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів від 10 лютого 2022 року №51759/3 заборгованість ОСОБА_2 по аліментам за період з 21 грудня 2015 року по 31 січня 2022 року складає 138683,57 грн (а.с. 32).

Відповідно до кредитної угоди №12МК від 24 грудня 2002 року між Дніпропетровським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі фонд) та сім`єю в особі ОСОБА_2 (далі позичальник) було укладено кредитну угоду, відповідно до пункту 1.1. якої згідно з умовами Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою КМУ від 29 травня 2001 року № 584, Фонд від імені держави надав позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 107178,00 грн терміном повернення 30 років з дати укладення кредитної угоди. Згідно із п. 1.2 угоди кредит цією угодою надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 128 кв.м, згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18-20).

26 липня 2003 року на виконання умов угоди між фондом та позичальником було укладено договір застави житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за № 6556 (а.с. 22-23).

Відповідно до розписки від 10 травня 2012 року ОСОБА_2 погодився переоформити на ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 передала йому 10000,00 доларів США та відмовилась від аліментів (а.с. 33).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 просила відступити від рівності часток подружжя, але на підстави, визначені в законі для такого відступу, не посилалась, враховуючи перебування на її утриманні станом на дату звернення до суду лише однієї неповнолітньої дитини, не були встановлені.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

Відповідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пред`являючи вимогу про визнання право власності на квартиру в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач не виконує рішення суду про сплату аліментів, має заборгованість по сплаті аліментів, не виконує зобов`язань за кредитною угодою та не займається утриманням спірного житла, не здійснює оплату за комунальні послуги, а також погодився переоформити на позивачку право власності на квартиру за 10000 доларів США та відмову від аліментів, про що склав розписку.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав відійти від принципу рівності часток у майні колишнього подружжя, оскільки підстави, на які посилалася ОСОБА_1 в позовній заяві, не створюють безумовних обставин для цього, наявність у відповідача заборгованості зі сплати присуджених судом аліментів також не є належною та достатньою для цього підставою.

Так, ОСОБА_1 не позбавлена можливості у порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» звернутися до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів з колишнього чоловіка. Сам по собі факт несплати аліментів не є підставою для збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя (колишнього подружжя) на користь того із батьків, з ким проживає дитина/діти.

Аналогічних за змістом висновків дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 756/15797/14-ц (провадження № 61-11307св18) та від 15 грудня 2021 року у справі № 756/15452/17 (провадження № 61-9794св21).

Щодо посилання позивачки в апеляційній скарзі на не виконання відповідачем зобов`язань по розписці від 10 травня 2012 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна.

Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного Кодексу України, якщо інше не встановлено договором.

Отже, у разі невиконання зобов`язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За таких обставин, передання спірної квартири у власність позивачки на підставі розписки від 10 травня 2012 року шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на квартиру в порядку поділу спільного сумісного майна, є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки такі вимоги мають бути пред`явлені шляхом зобов`язання відповідача виконати договір позики.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин з дотриманням норм матеріального та процесуального, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та визнання за позивачкою та відповідачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності по 1/2 частці за кожним на спірну квартиру.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста