ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3790/23 Справа № 202/3046/21 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Максюти Ж.І.

суддів Зайцевої С.А., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Малеги Світлани Олександрівни та ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.03.2019 вона придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . На момент укладення договору купівлі-продажу квартира не перебувала під арештом чи забороною. 26.03.2019 вона вселилась до придбаної квартири, яка є єдиним та постійним місцем її проживання. З моменту придбання квартири вона постійно проживає в ній, сплачує житлово-комунальні послуги, будь-яких дій з боку третіх осіб, в тому числі й з боку відповідача, направлених на витребування квартири чи на вселення в квартиру, не було.

У березні 2021 року їй випадково стало відомо з Єдиного реєстру судових рішень, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (суддя Кухтін Г.О.) від 10.03.2020 визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом; витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 з виселенням її та членів її сім`ї з зазначеної квартири; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 23.03.2021 вона звернулась до суду з заявою про перегляд зазначеного заочного рішення, однак 07.04.2021 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська її заяву залишено без задоволення. 19.04.2021 вона звернулась з апеляційною скаргою на заочне рішення та на даний час справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції. Підставою для оскарження рішення є той факт, що суд, при ухваленні оскаржуваного рішення в якості доказів прийняв заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року по справі № 202/6813/17, як основну підставу для задоволення позовних вимог, однак заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2018 та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2018 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Наголошувала, що спірна квартира вибула з її власності безпідставно та поза її волею, на сьогоднішній день рішення суду, яким було скасоване право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 не набрало законної сили, а тому просила суд витребувати у ОСОБА_2 на її користь квартиру АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер єдиний законний власник спірної квартири - ОСОБА_7 . За життя він склав на ім`я ОСОБА_6 заповіт, посвідчений 25.01.2017 державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2-27, яким на випадок своєї смерті заповідав їй належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належала йому на підставі договору купівлі - продажу від 15.05.2001, який було зареєстровано в БТІ. На час відкриття спадщини ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав один, тому не відбулось фактичне прийняття будь-якими іншими особами спадкового майна.

ОСОБА_6 протягом 6-ти місяців звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття у спадщину вищезазначеної квартири після ОСОБА_7 , але, коли після спливу шестимісячного строку ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса вже з заявою про видачу їй відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначену квартиру, нотаріус їй повідомила, що право власності на спадкову квартиру зареєстроване за іншою особою. 24 червня 2017 року ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_4 . 04 серпня 2017 року ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_3 . 25 березня 2019 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 . ОСОБА_1 незаконно змінила замки у квартирі ОСОБА_6 та незаконно вселилася в неї, користуючись тимчасовою відсутністю у квартирі ОСОБА_6 , адже ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зазначеній квартирі ніколи не проживали, ключі від неї весь час находилися у ОСОБА_6 . Згідно відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 20.03.2020 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі за № 939, бланк ВАЕ № 295130 не посвідчувався.

Наголошував, що ОСОБА_1 набула спірну квартиру у шахраїв, які без волевиявлення власника цієї квартири за недійсними правочинами переоформлювали квартиру декілька разів. ОСОБА_1 незаконно набула у власність спірну квартиру, натомість він купив квартиру у ОСОБА_6 , яка була єдиним власником квартири, право на яку їй належало з часу прийняття нею спадщини.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який 24 червня 2017 року було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який 25 березня 2019 року було укладено між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2023 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка обґрунтована тим, що на дату купівлі спірної квартири та укладення договору-купівлі продажу квартири від 25.03.2019, у Держреєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про права інших осіб на спірну квартиру. ОСОБА_1 , під час укладення договору-купівлі продажу спірного майна покладалась саме на відомості Держреєстра речових прав на нерухоме майно, які надав ії державний реєстратор. Постановою ВС від 18.05.2022 року по справі №202/6271/18 якою залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.06.2021 року доведено факт, що ОСОБА_6 у встановленому законом порядку не набула право власності на спірну квартиру, а відтак не мала права відчужувати цю квартиру відповідачу.

Тому, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позовної заяви та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, яка обґрунтована тим, що він є добросовісним набувачем спірного майна, а тому він обрав ефективний спосіб захисту прав, що не суперечить закону.

До Дніпровського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який мотивований тим, що позивач за зустрічним позовом, обрав не вірний спосіб захисту, оскільки по суті заявляє зобов`язальну вимогу на підставі визнання договорів недійсними, стороною у яких сам не був, а тому такий обраний спосіб захисту буде не ефективним, та не призведе до відновлення його майнового становища.

Тому, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні його зустрічної позовної заяви та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду, всупереч доводів апеляційних скарг є законним та обґрунтованим і правові підстави для його скасування відсутні.

Судом встановлено, що 25 січня 2017 року ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І. М. та зареєстрований в реєстрі за номером 2-27, яким заповів ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначена квартира належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 163/2017 Шостої дніпровської державної нотаріальної контори 15 березня 2017 року із заявами про прийняття спадщини щодо майна ОСОБА_7 звернулись ОСОБА_6 як спадкоємець за заповітом та дочка спадкодавця, ОСОБА_8 як спадкоємець за законом.

Постановою нотаріуса від 06 жовтня 2017 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на майно.

Матеріали спадкової справи містять довідку від 22 вересня 2017 року № 14/5-2624 відповідно до якої ОСОБА_7 до дня його смерті постійно проживав та був зареєстрований у належній йому квартирі.

Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року №194/01-21, надісланого прокурору Дніпровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області щодо надання інформації про договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гуніним В.В. та зареєстрований в реєстрі за №939, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зазначено наступне: згідно відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за вищезазначеними даними була вчинена інша дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року був використаний нотаріусом реєстровий номер 339; реєстровий номер 939 був використаний 19 травня 2003 року.

Крім того, вищезазначена квартира станом на 31 грудня 2012 року в «ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради» була зареєстрована за ОСОБА_7 , що підтверджується листом «ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради» від 25 жовтня 2017 року № 14368.

Відомостей про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 також не містить й інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 96475150.

Згідно інвентаризаційної справи № 33990 на квартиру АДРЕСА_1 , відомості щодо укладення та реєстрації договору купівлі-продажу серія та номер 939, виданого 20.02.2003, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В., відповідно до якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні.

Згідно листа Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2017 року № 194/01-21 за результатами перевірки відомостей з реєстру нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніна В. В. за вказаними у договорі купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року даними, за яким ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 була вчинена інша нотаріальна дія від іншої особи; 20 лютого 2003 року нотаріус використав реєстровий номер 339, а реєстровий номер 939 використаний 19 травня 2003 року.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 червня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. та зареєстрований в реєстрі за номером 588, бланк НМА № 132070.

Договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 04 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 800, бланк НМЕ № 674466.

Договір купівлі-продажу від 25 березня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за номером 752.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 202/6813/17 заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2018 року у справі № 202/6813/17 скасовано, у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , та про визнання права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом відмовлено (підставою скасування стало те, що суд першої інстанції не визначив належним чином коло відповідачів).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 дійшов вірного висновку про те, що в реєстрі нотаріальних дій та нарядів договорів відчуження квартир у справах приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гуніна В.В. за даними зазначеними у договорі купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 , була вчинена інша нотаріальна дія, а на підставі зазначеного договору в подальшому було укладено договори купівлі-продажу відповідно до яких право власності на спірну квартиру реєструвалось за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та другастатті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження № 6-2407цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц наведено висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й має бути доведено в суді.

Разом з тим частина друга статті 388 ЦК України містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17 Верховний Суд дійшов висновку, відповідно до якого, застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17.

Із матеріалів справи вбачається, що за даними зазначеними у договорі купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, за яким ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 , була вчинена інша нотаріальна дія, а на підставі зазначеного договору в подальшому було укладено договори купівлі-продажу відповідно до яких право власності на спірну квартиру реєструвалось за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та позивачем.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння, припинення права власності та визнання права власності, який придбав спірну квартиру у законного її власника ОСОБА_6 , а також одночасно і ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, що є неефективними способами захисту їх прав та законних інтересів.

Доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги оскільки,такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручними для апелянтів, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Малеги Світлани Олександрівни та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: С.А. Зайцева

Л.П. Никифоряк