Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Щепановій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої їй майнової шкоди в розмірі 12 340,16 грн. та моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн.

Крім того, просить стягнути на свою користь судовий збір в розмірі 992,40 грн., а також 270,24 грн. за роздруківку матеріалів-додатків до позовної заяви.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 02 вересня 2018 року о 10 год., тобто у робочий час, вона прийшла за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходиться ТОВ «АНГО», керівником та співзасновником якого є відповідач ОСОБА_2 , для консультації з приводу продажу тротуарної плитки.

Вказує, що адміністративна будівля ТОВ «АНГО» була огороджена парканом, однак вхід до неї був відчинений, а біля входу були відсутні жодні записи щодо заборони проходу на територію ТОВ «АНГО».

Зазначає, що підійшовши до дверей вона встановила, що вони закриті, а тому обійшла будівлю з іншої сторони.

Проте, зайшовши за кут будівлі, на неї кинулася собака породи «Кавказька вівчарка», яка знаходилась на довгому ланцюгу та без намордника.

Посилається, що внаслідок нападу собаки позивачу було завдано тілесних ушкоджень, які підтверджуються висновком експертного дослідження за №40св від 06 вересня 2019 року, наданим судово-медичним експертом КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» Сторожко В.В.

Стверджує, що у зв`язку з цим, у період часу з 05.09.2019 по 23.07.2021 вона перебувала на лікарняному під наглядом травматолога з метою лікування вказаних у висновку ушкоджень здоров`я, що підтверджується випискою з її амбулаторної картки.

Вказує, що собака, яка напала на неї, належить відповідачу у справі, що підтверджується копією постанови Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2020 року, згідно якої судом було розглянуто справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП. Вищевказаною постановою провадження по адміністративному матеріалу про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Зазначає, що постанова Вишгородського районного суду Київської області від 01 червня 2020 року не відображає дійсних обставин, які існували 02.09.2018, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться також адміністративна будівля ТОВ «АНГО», до якої і прийшла позивач.

Вважає, що розташування за даною адресою саме адміністративної будівлі ТОВ «АНГО» надавало позивачу право зайти на дану територію до адміністративної будівлі.

Посилається, що розміщення за даною адресою саме адміністративної будівлі ТОВ «АНГО» підтверджується рекламними оголошеннями про здійснення за даною адресою торгівлі продукцією ТОВ «АНГО», фото яких додано позивачем до позовної заяви.

Стверджує, що відповідачем було порушено у даному випадку Правила тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української РСР, які були чинними станом на день настання події.

Вказує, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, як власника собаки, їй було завдано матеріальних збитків у розмірі 2 340,16 грн. та моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн.

З урахуванням викладеного, просила суд позов задовольнити.

30.08.2022 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

07.09.2022 позивачем було подано до суду пояснення на позовну заяву та клопотання про доручення доказів.

04.11.2022 до суду надійшла інформація про задеклароване місце проживання відповідача.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали від 07.11.2022, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками, який отримав її 28.02.2023, про що є відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

08.03.2023 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній наголошує на тому, що Вишгородським районним судом Київської області розглянуто справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020 року провадження по адміністративному матеріалу про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Судове рішення набрало законної сили 12.06.2020 року та позивачкою не оскаржувалося.

Вважає, що позивачкою не надано доказів винних дій відповідача, як і доказів того, що він є належним відповідачем у даній справі.

З урахуванням викладеного вище, просив суд у задоволенні позову відмовити.

04.04.2023 позивачем було подано до суду пояснення на позовну заяву.

12.04.2023 позивачем було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву у якій остання посилалася на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

04.09.2023 позивачем було подано до суду заяву про доручення до матеріалів справи доказів.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 06.04.2020 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшов адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 154 КУпАП.

В даних матеріалах вказано, що 02.09.2019 року в АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 порушив правила тримання собак, що спричинило заподіяння шкоди здоров`ю, а саме: собака породи кавказька вівчарка вкусила ОСОБА_1 . Тим самим ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020 було закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 т. 154 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 51-52).

Дана постанова набрала законної сили 12.06.2020 та у апеляційному порядку оскаржена не була.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020 було встановлено наступні обставини: « ОСОБА_1 02.09.2019, без дозволу власника території, особи у володінні якої знаходиться територія, проникла на приватну територію, розташовану по АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності орендодавця від 01 січня 2018 року.

Периметр вказаної території за адресою АДРЕСА_2 , на яку проникла ОСОБА_1 , з метою захисту від проникнення сторонніх осіб облаштований парканом та воротами, що явно свідчить про обмеження входу сторонніх осіб на неї.

На території за адресою АДРЕСА_2 , яка знаходиться у користуванні орендатора (ТОВ «АНГО»), відсутні будь-які магазини, оскільки роздрібною торгівлею товариство не займається, а являється оптовим постачальником бетонних виробів підприємствам, які займаються роздрібною торгівлею, таким як ТОВ «ЛеруаМарлен Україна» та іншим.

Згідно з довідкою Новопетрівської сільської ради № 1462 від 16 грудня 2019 року про те, що по АДРЕСА_2 розташовані складські приміщення та будь-які магазини роздрібної торгівлі за вказаною адресою відсутні, що також підтверджується наданими фотографіями з даної території та розташованих на ній приміщень.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 самостійно, без узгодження з власником, представником власника території або підприємства, яке на ньому розташоване, проникла на вказану територію по АДРЕСА_2 , яка була огороджена парканом та воротами, і після того, як почала шукати осіб, що працюють на підприємстві її вкусила собака, яка утримувалась на прив`язі.

Вказані обставини свідчать про те, що собака на території, розташованій по АДРЕСА_2 утримувалась із дотриманням норм діючого законодавства, на добре огородженій території та на прив`язі.

Посилання у протоколі на ту обставину, що собака трималась без погодження з відповідною ветеринарною службою є безпідставними, оскільки у рапорті ст. ДОП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 27.03.2020 року вказано, що відповідну собаку, не вдалось ідентифікувати.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що складений адміністративний матеріал свідчить про відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували скоєння ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 154 КУпАП.

Тому вважаю, що в наданому адміністративному матеріалі відсутні доказу складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 154 КупАП».

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено відсутність вини ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 154 КупАП, та в порядку ст. 82 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають.

Факт укусу позивача 02.09.2019 позивача собакою за адресою: АДРЕСА_2 є встановленим та сторонами у справі не оспорюється.

У позовній заяві позивач оспорює висновок до якого прийшов Вишгородський районний суд Київської області у постанові від 01.06.2020, а також обставини встановлені судом, на спростування яких надає до позову фотокопії рекламних вивісок про здійснення за даною адресою торгівлі матеріалами - «блоки колені з двох сторін для паркану» (а.с. 17, 48).

Також позивачем до позовної заяви було додано фотокопію оголошення про здійснення торгівлі за адресою: АДРЕСА_2 , матеріалами - «блоки колені для стовпів та паркана, фасадної плитки, бордюрів, бруківки» (а.с. 130).

Разом із тими, із наданих до суду рекламних оголошень не можливо встановити період часу у який вони були здійснені.

Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Виходячи зі змісту Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» власник тварини, юридична або фізична особа, яка здійснює догляд за твариною, що належить їй на праві власності або на інших підставах, що не суперечать законодавству, несе відповідальність за стан тварини та її дії згідно з чинним законодавством.

Відповідно до положень частин п`ятої, шостої та восьмої статті 9 вказаного Закону особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду.

Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Частиною 4 статті 12 цього Закону передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Разом із цим, матеріали справи не містять доказів того, що власником собаки, яка покусала позивача є саме відповідач.

Як було встановлено судом вище, постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020, яка набрала законної сили 12.06.2020, було встановлено, що позивач ушкодження здоров`я у зв`язку із укусом собаки саме через дії позивача, а саме: у зв`язку із проникненням на приватну територію, розташовану по АДРЕСА_2 .

Даною постановою також було встановлено той факт, що собака на території, розташованій по АДРЕСА_2 утримувалась із дотриманням норм діючого законодавства, на добре огородженій території та на прив`язі.

При цьому, дані обставини оспорюються позивачем у позовній заяві та наданими до не доказами.

Разом із тим, суд під час розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства позбавлений можливості встановлювати обставини щодо наявності вини відповідача за ч. 2 ст. 154 КупАП, фактичні обставини можливого адміністративного правопорушення, наявність вини, оскільки дані обставини можуть бути предметом дослідження виключно у справі про адміністративне правопорушення.

Позивач, оспорюючи встановлені постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020 обставини, фактично не погоджується з її змістом, проте такі обставини можуть бути переглянуті виключно судом апеляційної інстанції вразі подавання апеляційної скарги на дане рішення, проте не судом першої інстанції у рамках цивільного судочинства під час розгляду справи про відшкодування шкоди.

При цьому, у апеляційному порядку позивач постанову Вишгородського районного суду Київської області від 01.06.2020 не оскаржувала.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, відповідно до наведеної правової норми, джерелом підвищеної небезпеки, зокрема, є діяльність, пов`язана з утриманням службових собак та собак бійцівських порід.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 4 вказаної Постанови джерелом підвищеної небезпеки, належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності. В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала.

Статтею 1166 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, згідно із ч.ч. 1, 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України ). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювач шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Як було встановлено судом вище, під час розгляду справи не було встановлено того факту, що власником собаки, яка покусала позивача є саме відповідач.

Більш того, у рапорті ст. ДОП Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області від 27.03.2020 вказано, що відповідну собаку, не вдалось ідентифікувати, а тому у даному випадку взагалі відсутня можливість встановити власника даної собаки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не надала до суду доказів наявності того, що відповідач у даній справі є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду (власником джерела підвищеної небезпеки).

Враховуючи, що у справі не встановлено причинного зв`язку між заподіяною позивачу матеріальною і моральною шкодою із протиправними діяннями відповідача як заподіювача шкоди та вини останнього у її заподіянні, що є визначальним елементом для застосування положень ст.ст. 1166, 1167, 1187 ЦК України, на підставі яких заявлено даний позов, суд приходить до висновку, що позивач не довела наявності підстав для відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди, що є її процесуальним обов`язком в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене вище, суд прийшов до висновку про необгрунтованість заявлених вимог, а тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 27.11.2023.

Суддя: О.М. Букіна