КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4777/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

установив:

У липні 2019 року ПрАТ «СК «УСГ» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, мотивуючи свої вимог тим, що між ПАТ «СК «УСГ» та ТОВ «УніКредіт Лізинг» був укладений Генеральний Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0101-01 від 01 лютого 2012 року, предметом якого було страхування транспортних засобів.

31 січня 2017 року між позивачем та страхувальником було укладено додатковий договір №9 до Генерального Договору, за яким у зв`язку зі зміною назви страхувальника з ТОВ «УніКредіт Лізинг» на ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» було змінено сторони Генерального Договору.

02 серпня 2017 року між позивачем та ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» було укладено додаток №28-0101-01/8574 до Генерального Договору, за яким було застраховано транспортний засіб «Порше Каєн» державний № НОМЕР_1 .

14 вересня 2017 року відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Дачія Соленза» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідача та транспортного засобу «Порше Каєн», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , останній транспортний засіб зазнав механічних ушкоджень.

Згідно постанови Печерського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року, вищевказана ДТП відбулась внаслідок порушення відповідачем ПДР України та визнано винним останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

До позивача звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав при цьому усі необхідні документи.

Позивачем було складено страховий акт №ДККА-58230 та розрахунок до нього на підставі ремонтної калькуляції №ДККА-58230 від 29 вересня 2017 року та страховий акт №ДККА-58230/1 та розрахунок до нього на підставі рахунку № НОМЕР_3 від 20 вересня 2017 року.

На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування на загальну суму 377918 грн 22 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №30208 від 20 жовтня 2017 року та №30521 від 27 жовтня 2017 року.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу відповідача була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/5306871 в ПрАТ «Європейський страховий альянс», яка за заявою на виплату страхового відшкодування в порядку регресу виплатила 100000 грн, що є лімітом відповідальності страховика за полісом.

Отже, сума невідшкодованого матеріального збитку становить 277918,22 грн яка підлягає стягненню з відповідача.

В суді першої інстанції представник позивача усно заявив про зменшення суми позовних вимог на вартість суми 4-х ременів безпеки, визначивши суму позовних вимог у розмірі 248621,08 грн. та просив її стягнути з відповідача.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «СК «УСГ» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що 14 вересня 2017 року о 14 год. 30 хв. на з`їзді з бул. Дружби Народів на Наддніпрянське шосе в м. Києві відповідач керуючи автомобілем «Дачія Соленза» державний № НОМЕР_2 скоїв зіткнення з автомобілем «Порш Каєн», державний № НОМЕР_1 , який рухався попереду.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/56438/17-п від 30 листопада 2017 року відповідача було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до свідоцтва від 08 серпня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу автомобіль «Порш Каєн», державний № НОМЕР_1 належить на праві власності «Унікредит Лізинг».

01 лютого 2012 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ «Унікредит Лізинг» (страхувальник) був укладений Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0101-01, предметом якого було страхування транспортних засобів.

У зв`язку із зміною назви ТОВ «Унікредит Лізинг» на ТОВ «НЕОС Лізинг», 31 січня 2017 року між позивачем та ТОВ «Унікредит Лізинг» було укладено додатковий договір №9 до генерального договору та змінено сторони генерального договору.

02 серпня 2017 року між позивачем та ТОВ «НЕОС Лізинг» було укладено додаток №28-0101-01/8574 до генерального договору, за яким було застраховано автомобіль «Порш Каєн», державний № НОМЕР_1 .

У зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди страхувальник звернувся до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

На підтвердження вартості завданих збитків страхувальником було надано рахунок від ТОВ «Віннер ПЦКА» №1040461 від 20 вересня 2017 року на суму 396947,56 грн.

Завдання страхової компанії перевірити такий рахунок, запобігти необґрунтованій виплаті та погодити його на виплату або ні.

Даний рахунок було перевірено спеціалістами компанії, внаслідок чого 29 вересня 2017 року було складено ремонтну калькуляцію ДККА - 58230 за допомогою програмного забезпечення (AUDATEX) на суму 282882,45 грн.

Не погодившись з визначеною сумою страхового відшкодування по калькуляції, яка не може повністю покрити ремонт пошкодженого транспортного засобу, страхувальник звернувся до позивача з незгодою з визначеною сумою.

На запит позивача, в особі начальника управління врегулювання нестандартних та спеціальних збитків Є.М. Авраменко до ТОВ «Віннер ПЦКА», останній надав повне роз`яснення щодо проведених робіт.

Як вбачається з даного рахунку на суму 396947,56 грн., позивач не погодився з п.п. 31, 32, 40, 54, що становить 9174,87 грн., тому зменшив суму до 387772,69 грн.

Як вбачається з розрахунків до страхових актів, у пункті 28 розрахунку визначення розміру матеріального збитку, сума становить 387772,69 грн., що відповідає вищевказаному рахунку ТОВ «Віннер ПЦКА».

Виплата страхового відшкодування по договору КАСКО становила 282882,45 грн. та 95035,77 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №30208 від 20 жовтня 2017 року та №30621 від 27 жовтня 2017 року, разом 377918,22 грн.

Також відповідно до умов договору страхування передбачено безумовну франшизу 0,50, що становить 9854,47 грн., що відображено у п.32 розрахунку суми страхового відшкодування.

Тому виплата страхового відшкодування становила 377918,22 грн.

Відповідно до вказаних вище платіжних доручень ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату на ТОВ «Віннер ПЦКА», згідно заяви страхувальника, яка міститься в матеріалах справи.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу винної сторони «Дачія Соленза» державний № НОМЕР_2 було застраховано у Страховій компанії «Європейський страховий альянс», поліс №АК/5306871.

Виплата страхового відшкодування в межах ліміту була виплачена у розмірі 100000 грн.

Отже, суму яку покладає позивач на відповідача є різниця між фактичним розміром шкоди та виплатою страхового відшкодування, яка дорівнює 377918,22 грн. - 100000 грн. = 277918,22 грн.

Вказаним вище спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що калькуляція не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки вона такої ніколи не була, як вказано вище її була складено після надання рахунка з ТОВ «Віннер ПЦКА», для перевірки та запобігання необґрунтованої виплати.

Просило скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що за наданими позивачем копіями письмових доказів неможливо встановити відповідні умови страхування, за якими суд може визначити предмет страхування, підстави та розмір виплати страхового відшкодування при настанні страхового випадку.

Вважає, що суд першої інстанції вмотивовано виходив із недоведеності позивачем існування між ним та страхувальником договірних відносин, умов страхування та наявності підстав вимагати повернення сплаченого відшкодування.

В свою чергу обґрунтованих доводів щодо неможливості подання оригіналів письмових доказів починаючи з 2019 року представником позивача суду надано не було.

Також, з урахуванням того, що суду першої інстанції не були надані докази існування договірних відносин між страхувальником і позивачем, суд першої інстанції не встановив правових підстав переходу до страховика права вимоги у порядку суброгації.

Відтак, позивачем не було доведено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги в частині наявності підстав вимагати повернення сплаченого відшкодування у порядку суброгації та умов нарахування спірної суми.

Суд дійшов загального обґрунтованого висновку про те, що рахунок від 20 вересня 2017 року №1040461, а також інші письмові докази не можуть бути прийняті як належні докази дійсної вартості ремонту транспортного засобу «Порше Каєн», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП.

Просив апеляційну скаргу ПрАТ «СК «УСГ» залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ «УніКредит Лізинг» було укладено Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами №28-0101-01 від 01 лютого 2012 року предметом якого було страхування транспортних засобів.

У зв`язку із зміною назви ТОВ «УніКредит Лізинг» та ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» 31 січня 2017 року між позивачем та ТОВ «УніКредит Лізинг» було укладено додатковий договір №9 до генерального договору та змінено сторони генерального договору.

02 серпня 2017 року між позивачем та ТОВ «НЕОС ЛІЗИНГ» було укладено додаток №28-0101-01/8574 до генерального договору, за яким було застраховано транспортний засіб «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 .

14 вересня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Дачія Соленза» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою судді Печерського районного суду Київської області від 30 листопада 2017 року водія ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент ДТП, була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий альянс» згідно полісу №АК5306871.

06 лютого 2018 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», компанією, у якій було застраховано транспортний засіб «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , було направлено заяву на виплату страхового відшкодування №28996, згідно якої ПрАТ «Європейський страховий альянс» сплатило 100000 грн. у межах ліміту, передбаченого страховим полісом.

У серпні 2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено регресну вимогу.

Також у серпні 2018 року відповідачем надано відповідь на регресну вимогу у якій відповідач не погоджувався із сумою регресної вимоги, яка, на думку відповідача, є неймовірно завищеною та не відповідає реальним збиткам, завданим вказаному автомобілю в результаті ДТП, крім того, вказані в рахунку запчастини та роботи не відповідають характеру пошкодження, отриманих в результаті ДТП.

Окрім цього, відповідач просив надати документи, що підтверджують вартість відновлювального ремонту автомобіля (висновок незалежного експерта), копію Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами №28-0101-01 від 01 лютого 2012 року.

19 липня 2022 року, представником позивача ОСОБА_3 було надано суду першої інстанції копію генерального договору №28-0101-01 від 01 лютого 2012 року, у пункті 10 якого зазначено строк його дії до 31 січня 2013 року, тоді як настання страхового випадку відбулося 14 вересня 2017 року.

За наданою копією договору встановлено, що в ньому відсутні предмет страхування та відповідні умови, за якими можна визначити предмет страхування, підстави та розмір виплати страхового відшкодування при настанні страхового випадку.

Оригіналу договору для огляду позивачем надано не було.

Також не було надано належної копії та оригіналу для огляду додаткового договору №9 до генерального договору та додатку до №28-0101-01/8574 до генерального договору, які зазначені додатками до позовної заяви.

Разом з тим, на підтвердження позовних вимог позивачем надано копії акту огляду пошкодження транспортного засобу від 19 вересня 2017 року автомобіля ««Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , платіжного доручення №30208 від 20 жовтня 2017 року на суму 282882,45 грн.; платіжного доручення №30621 від 27 жовтня 2017 року на суму 95035,77 грн.; страхового акту №ДККА-58230 від 19 вересня 2017 року та розрахунку до нього; страхового акту №ДККА-58230/1 та розрахунку до нього; ремонтної калькуляція №ДККА-58230 від 29 вересня 2017 року, рахунку № НОМЕР_3 від 20 вересня 2017 року.

Розглянувши вказані документи суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.

Так, згідно п. 5.1. Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна.

Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки.

Акт огляду пошкодження транспортного засобу від 19 вересня 2017 року автомобіля «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , складений представником ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» Кривун О.О., не містить необхідної інформації відповідно до вимог п. 5.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, зокрема: не вказаний номер кузова КТЗ, тобто не перевірена відповідність ідентифікаційних даних КТЗ записам у наданих документах; не зафіксовано комплектність КТЗ та його укомплектованість, наявність додаткового обладнання; не зафіксований пробіг за одометром; не зафіксовані інформативні ознаки раніше виконаного відновлювального ремонту; відсутні дані про площу пошкоджень складників КТЗ, характер та обсяг їх пошкоджень.

Автомобіль «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , був оглянутий лише представником ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» який не є експертом або оцінювачами чим порушено п.5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092.

Ремонтна калькуляція №ДККА-58230 від 29 вересня 2017 року на загальну суму ремонту з ПДВ (включаючи запасні частини) складає 292736,92 грн, складена за результатами огляду пошкодженого транспортного засобу «Порше Каєн», реєстраційний номер НОМЕР_1 (акт огляду від 19 вересня 2017 року), яким визначено обсяг і характер пошкоджень.

Судом також встановлено, що ремонтна калькуляція містить пошкодження автомобіля «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , які не відносяться до даного страхового випадку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ремонтна калькуляція не є належним, допустимим та достатнім доказом, що підтверджує розмір сплаченого страхового відшкодування.

Крім цього, судом встановлено, що страхові акти №ДККА-58230 від 19 жовтня 2017 року та №ДККА-58230/1 від 26 жовтня 2017 року містять різні підстави для визначення суми страхового відшкодування (калькуляція №ДККА-58230 від 29 вересня 2017 року та рахунок № НОМЕР_3 від 20 вересня 2017 року, відповідно), при цьому сума для розрахунку страхового відшкодування в акті №ДККА-58230/1 від 26 жовтня 2017 року (387772,69 грн) не відповідає сумі, зазначеній в рахунку №1040461 від 20 жовтня 2017 року (396947,56 грн).

Рахунок №1040461 від 20 вересня 2017 року виписаний не на страхувальника ТОВ «НЕО ЛІЗИНГ», рахунок містить креслення та виправлення вручну: вартості робіт, запчастин та загальної суми.

У рахунку №1040461 від 20 вересня 2017 року, виписаному ТОВ «Віннер ПЦКА» зазначено, що він дійсний на протязі трьох банківських днів включно день виписки рахунку, проте, виплата на ТОВ «Віннер ПЦКА» протягом трьох банківських днів здійснена не була.

Отже, суд дійшов висновку, що рахунок № НОМЕР_3 від 20 вересня 2017 року, виписаний ТОВ «Віннер ПЦКА, втратив силу первинного документа у відповідності до вимог ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16 липня 1999 року, і не міг братися за основу при виплаті страхового відшкодування.

Таким чином, у страховика, крім іншого, були відсутні підстави складати страховий акт №ДККА-58230/1 від 26 жовтня 2017 року на підставі рахунку ТОВ «Віннер ПЦКА» від 20 вересня 2017 року №1040461, який втратив силу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що рахунок № НОМЕР_3 від 20 вересня 2017 року не можливо прийняти як належний доказ щодо дійсної вартості ремонту транспортного засобу, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім всього, судом першої інстанції також було надано оцінку, наявного на Сd-диску наданого позивачем, направлення №ДККА-58230/2 від 18 вересня 2017 року для складання калькуляції вартості відновлювального ремонту, складеного ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» у якому зафіксовано наявність п`ятдесяти позицій виявлених пошкоджень автомобіля «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 .

Разом з цим, представник позивача не володів інформацією щодо попередніх дорожньо-транспортних пригод автомобіля «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що провина відповідача ОСОБА_1 щодо пошкодження передньої, верхньої, внутрішніх та бокових частин автомобіля «Порше Каєн» д.н.з. НОМЕР_1 , позивачем не доведена.

Також, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу.

27 жовтня 2021 року від експерта Куліша О.В. надійшло повідомлення про неможливість надання висновку та визначення матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14 вересня 2017 року, власнику автомобіля марки «Порше Каєн», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, без врахування ПДВ, станом на день дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому експерт зазначив про відсутність вихідних даних, необхідних для проведення експертизи, а саме ненадання інформації про характер і обсяг наявних пошкоджень: панелі ліхтаря заднього лівого, площу пошкодження, що підлягає ремонту (у кв.м.) чи за довжиною пошкодження в погонних сантиметрах, пошкодженого складника КТЗ.

У травні 2022 року представник відповідача до судового експерта Новоселецького В. із замовленням про проведення судової автотоварознавчої експертизи, перед яким поставила наступне питання: «Який розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14 вересня 2017 року власнику автомобіля «Порше Каєн», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, без врахування ПДВ станом на день дорожньо-транспортної пригоди?».

Відповідно до повідомлення №03/06 експерт ОСОБА_4 зазначив, що в обсязі наданих матеріалів провести повне дослідження, дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлене питання не можливо.

Також зазначено, що з наданих фотокопій матеріалів цивільної справи № 759/13765/19 та фотографій вбачається, що огляд КТЗ та оформлення матеріалів оцінки були виконані з недоліками (відсутність зафіксованого пробігу за одометром; відсутність зафіксованих даних про площу пошкоджень складників КТЗ, характеру та обсягу їх пошкоджень; відсутність точного характеру та обсягу пошкоджень, площі деформації частин складових кузова, тощо), які суттєво вплинули на результат визначення завданої шкоди КТЗ Porsche Cayenne, реєстраційний номер AA5044OA.

Також, значний вплив на встановлений розмір матеріальної шкоди мала невизначеність щодо застосування коефіцієнту фізичного зносу (Ез).

У зв`язку з відсутністю необхідних вихідних даних та враховуючи те, що наявні вихідні дані відображені в наданих матеріалах неоднозначно (розбіжності між Актом огляду пошкодженого КТЗ від 19 вересня 2017 та рахунком з СТО «Віннер ПЦКА»), визначити розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14 вересня 2017 року, власнику автомобіля Porsche Cayenne, реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2013 року випуску, без врахування ПДВ, станом на день дорожньо-транспортної пригоди не можливе.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також не надано докази наявності підстав стягнення страхового відшкодування у порядку регресу, як і не доведено належними, допустимими та достатніми доказами розмір сплаченого страхового відшкодування.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно положень п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє цим транспортним засобом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана майну одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

При цьому, потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.

Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про страхування», страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією).

Відповідно до ст.980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно зі ст.27 Закону України «Про страхування» та ст. 93 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється.

У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Суброгація істотно відрізняється від регресу.

Основна відмінність суброгації від регресу полягає в тому, що при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями, а регрес породжує нове право.

Суброгація - це перехід прав до третьої особи на основі закону.

Регрес - це право, що виникає у особи внаслідок платежу.

При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника.

Право регресу - це право зворотної вимоги, що виникає у страховика (регредієнта) до винної особи (регресату) на тій основі, що страховик попередньо провів виконання за страховим зобов`язанням, виплативши страхове відшкодування страхувальникові, тобто право регресу виникає з моменту сплати за третю особу.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у спірному зобов`язанні відбулася заміна кредитора, а саме, страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, до ПрАТ «СК «Українська страхова група» перейшло право вимоги до відповідача на підставі ст.993 ЦК України - в порядку суброгації.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховним судом України в узагальненнях було роз`яснено, що розгляд цивільних справ, які виникають із договорів страхування, вирішенні питання про розмір збитків, завданих транспортному засобу, суди повинні з`ясовував дійсну вартість автомобіля, вартість його ремонту та обставини щодо економічної обґрунтованості ремонту пошкодженого транспортного засобу.

У відповідності до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1,6 ст 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.13 ЦПК України визначено принцип диспозитивної цивільного судочинства.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, збирання з власної ініціативи доказів щодо наявності у позивача права регресної вимоги до позивача прямо суперечить принципам змагальності та диспозитивної цивільного процесу, передбаченим статтях 12 та 13 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 78 ЦПК України регламентовано, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 та 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено обов`язок доказування і подання доказів при якому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1,2 та 4 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника.

Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання.

Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

З матеріалів справи вбачається, що починаючи з 2019 року позивач не скористався правом, визначеним ч.1 ст.84 ЦПК України та не повідомив суд про неможливість самостійно надати докази належної якості - договори страхування та додатки до них, які підтверджують право регресної вимоги позивача.

Крім цього, за вище встановлених фактичних обставин справи, наданих сторонами доказів в їх сукупності, яким суд першої інстанції надав відповідну правову оцінку, про що також зазначено вище, позивачем не було доведено обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також не було надано докази наявності підстав стягнення страхового відшкодування у порядку регресу, як і не доведено належними, допустимими та достатніми доказами розмір сплаченого страхового відшкодування.

Вказаних обставин не встановлено і під час перегляду рішення суду в апеляційному порядку.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ПАТ СК «Українська страхова група» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 25 травня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба