УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 569/10231/23

провадження № 61-16718ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - Орган опіки та піклування ВК Рівненської міської ради), про визнання права користування жилим приміщенням.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову у справі.

В обґрунтування заяви зазначала, що причиною невизнання права її користування квартирою є бажання ОСОБА_1 , як власниці, продати спірну квартиру, про що остання неодноразово наголошувала їй у своїх вимогах звільнити житлове приміщення, а у подальшому фактично не допустила їх у квартиру шляхом заміни замків вхідних дверей та поселила у квартирі третіх осіб.

Вважала, що в такому випадку відчуження на користь третіх осіб та невжиття заходів забезпечення позову призведе до фактичного позбавлення матері та малолітньої дитини єдиного житла. Це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2023 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року, заяву ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Ухвалу допущено до негайного виконання.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані необхідністю застосування заходу забезпечення позову з огляду на наявність існуючого спору між сторонами щодо квартири АДРЕСА_1 та ймовірність її відчуження.

21 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , про забезпечення позову у справі відмовити.

В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що спірна квартира необхідна для проживання членів її сім`ї - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Вказує, що законно зняла з реєстрації позивачку разом з дочкою. Застосувавши заходи забезпечення, суди незаконно обмежили її права власності на квартиру. Саме по собі проживання (чи не проживання) у квартирі тих чи інших осіб не є і не може бути перешкодою в здійсненні прав власника щодо володіння, користування та розпорядження цією квартирою. Зокрема, власник квартири вправі розпоряджатися нею незалежно від згоди осіб, що в ній проживають.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про забезпечення позову у справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Встановлені апеляційним судом обставини

ОСОБА_1 є власницею 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що перебувала з відповідачкою у сімейних відносинах та заселилася у її квартиру за згодою самої ОСОБА_1 . Між сторонами виникали конфлікти через бажання відповідачки здати квартиру в оренду, а в подальшому продати.

Відповідно до витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (№ 334508724 від 03 червня 2023 року), квартири АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 86, виданого 22 лютого 2023 року приватним нотаріусом Бештинарським О. В.

З повідомлень про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи 12 квітня 2023 року та 12 травня 2023 року позивачку разом із дочкою - ОСОБА_3 знято з місця реєстрації за заявою власника/співвласника житла.

Тож, спір виник щодо права позивачки проживати у квартирі ОСОБА_1 .

Вживаючи заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту частку квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , суди виходили з того, що між сторонами виник спір щодо права позивачки та її дитини проживати у спірній квартирі; існує ймовірність відчуження ОСОБА_1 квартири під час існування спору про право третіх осіб проживати у ній.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на таке.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Висновки Верховного Суду

Предметом розгляду цієї справи є спір про нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 . Позивачка заявляла вимоги про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зважаючи на наявність достатньо обґрунтованого припущення щодо можливості відчуження нерухомого майна відповідачкою, суди дійшли висновку про те, що виконання можливого рішення суду внаслідок цього може значно утруднитися або стати неможливим.

Верховний Суд погоджується, що достатніми та адекватними заходами забезпеченням позову є накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Відчуження квартири під час існування спору про право третіх осіб проживати у ній за своїми можливими наслідками є значно тяжчим від майнових наслідків заборони відповідачці розпоряджатися своїм майном.

Таке обмеження відповідачки у праві власності не є надмірним, оскільки не становить перешкод у можливості володіти та користуватися своєю квартирою.

Враховуючи викладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявниці щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

За наведених обставин суди на законних підставах вжили заходи забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права, а зводяться до незгоди заявниці із застосованими заходами забезпечення позову та власного тлумачення норм цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, про визнання права користування жилим приміщенням відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний