КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду соціального страхування України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - Міністерство соціальної політики України, про визнання незаконною постанови про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України (далі також - Фонд), третя особа - Міністерство соціальної політики України, посилаючись на незаконне звільнення з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив суд визнати незаконною постанову правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018 року № 2 «Про звільнення директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 », поновити його на займаній посаді, стягнути з Фонду на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 858 552,75 грн.

Звільнення з роботи позивач вважав незаконним через відсутність факту одноразового грубого порушення ним трудових обов`язків, який може бути підставою для його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, а також у зв`язку зі спливом місячного строку застосування до нього дисциплінарного заходу у виді звільнення, який передбачений частиною першою статті 148 КЗпП України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018 року № 2 «Про звільнення директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Стягнуто з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 858 552,75 грн (з урахуванням податків).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 у межах одного місяця.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2020 року поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 16 травня 2018 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що рішення Фонду соціального страхування України про звільнення ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423 «Про затвердження Положення про Міністерство соціальної політики України», а сама постанова про звільнення позивача з посади директора виконавчої дирекції Фонду від 15 травня 2018 року № 2 про звільнення позивача із займаної посади не містить даних про одноразове грубе порушення ОСОБА_1 його трудових обов`язків, оцінку характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотність наслідків порушення трудових обов`язків, а тому підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Фонд звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати в частині задоволених позовних вимог з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог позивача у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що Міністерством соціальної політики України та правлінням Фонду на підставі доручень, зазначених в листах виконавчої дирекції Фонду від 13 вересня 2017 року № 2.4-17-401 та від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564, підписаних директором виконавчої дирекції Фонду Баженковим Є.В. та ОСОБА_3 , які є управлінською документацією, було змінено форму власності із загальнодержавної/державної на приватну 59 об`єктів нерухомого майна Фонду за період з 01 серпня 2017 року по 14 грудня 2018 року.

ОСОБА_1 як директор виконавчої дирекції Фонду не мав права приймати рішень стосовно нерухомого майна, оскільки такі питання відносяться виключно до повноважень правління Фонду.

Позивач грубо порушив законодавство України, перевищив свої повноваження щодо нерухомого майна Фонду, вчинивши дії щодо розпорядження зазначеним майном, перебуваючи на посаді директора виконавчої дирекції Фонду, чим допустив невиконання завдань і функцій, визначених Законом.

Крім того, в подальшому на засіданні правління Фонду 14 грудня 2017 року було прийнято рішення про утворення тимчасової комісії Фонду з вивчення питання щодо підстав зміни форми власності нерухомого майна Фонду та його правового статусу, затверджено її персональний склад, а також оформлено протокольне доручення.

Протокольним дорученням правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 виконавчій дирекції Фонду доручалося до 01 січня 2018 року відкликати лист виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564. Незважаючи на вимоги правління Фонду, ОСОБА_1 ці вимоги виконані не були.

Отже, позивач, не виконавши доручення правління Фонду, знову грубо порушив Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Статут Фонду та Положення про виконавчу дирекцію Фонду, а саме в частині здійснення управлінських та розпорядчих дій щодо нерухомого майна, що відноситься виключно до повноважень Правління Фонду та невиконання вимог правління Фонду щодо попередження порушення вимог Закону, Статуту та Положення.

Згідно з пропозицією Міністерства соціальної політики України (лист від 10 травня 2018 року № 9016/0/2-18/21) правлінням Фонду перевірено та встановлено невиконання (порушення) директором виконавчої дирекції Фонду завдань і функцій, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та встановлено неодноразове грубе порушення трудових обов`язків позивачем, як керівником виконавчої дирекції Фонду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення мотивував тим, що апеляційна скарга за своїм змістом лише цитує норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Статут Фонду та повторює аргументи, які було покладені колишніми заступником Міністра Мінсоцполітики ОСОБА_4 в основу для його незаконного звільнення з посади директора виконавчої дирекції Фонду.

Однак Фонд залишає без жодної уваги те, що ніяких обов`язкових до виконання вказівок щодо зміни форми власності об`єктів нерухомості керівники робочих органів від позивача не отримували.

Внаслідок внесення на підставі правовстановлюючих документів державними реєстраторами до державного реєстру записів про форму власності об`єктів нерухомого майна Фонду, право власності на ці об`єкти ніяким чином не змінилось. Відбулось лише виправлення неправильних записів зроблених не у відповідності до правовстановлюючих документів та закону. Внесення змін до відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не створює фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно не змінюється на підставі внесення запису до Державного реєстру прав на нерухоме майно, що не відповідає правовстановлюючому документу. У такому випадку має місце допущена державним реєстратором помилка, яка підлягає виправленню у порядку внесення змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що його незаконно звільнено з посади директора виконавчої дирекції Фонду, оскільки в порушення встановленої процедури не зазначено яке саме одноразове грубе порушення законодавства було допущено, які конкретні норми законодавства були порушені, а також звільнення відбулось після спливу строків для можливого притягнення до дисциплінарної відповідальності (частина перша статті 148 КЗпП України).

Постановою Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року касаційну скаргу Фонду соціального страхування України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції не дослідив обставини, що мають значення для справи, зокрема, належним чином не встановив характеру дій чи бездіяльності працівника, істотності наслідків порушення та форми вини, не встановив причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення (зміна форми власності із загальнодержавної/державної на приватну об`єктів нерухомого майна Фонду). Крім того, апеляційний суд помилково тлумачив положення статті 148 КЗпП України та не встановив момент виявлення проступку як такого Фондом соціального страхування України, дійшовши передчасного та необґрунтованого висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції вдруге не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в повній мірі не відповідає.

Законом, який відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі також - Закон № 1105-XIV).

Згідно зі статтею 5 Закону № 1105-XIV управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців. Безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Відповідно до пунктів 6 та 8 частини першої статті 7 Закону № 1105-XIV правління Фонду призначає та звільняє директора виконавчої дирекції Фонду в порядку, визначеному цим Законом, затверджує статут Фонду.

Згідно з частиною першою статті 8 вказаного Закону виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.

Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Частиною другою статті 8 Закону № 1105-XIV визначено, що виконавчу дирекцію очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду.

Аналогічні норми містяться і у Статуті Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду від 03 квітня 2015 року № 8 у редакції постанови правління Фонду від 11 квітня 2017 року № 28.

Так, відповідно до підпунктів 4.9.7. пункту 4.9. Статуту правління Фонду призначає та звільняє директора виконавчої дирекції Фонду у порядку, визначеному Законом.

Відповідно до пункту 5.1. Статуту виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та Положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Пунктом 5.2. Статуту визначено в тому числі, що виконавчу дирекцію очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду.

Згідно пункту 5.1. Положення про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду від 24 січня 2017 року № 5, виконавчу дирекцію Фонду очолює директор, який призначається та звільняється правлінням Фонду у порядку, визначеному Статутом.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою правління Фонду від 03 квітня 2015 року № 11 ОСОБА_1 призначено директором виконавчої дирекції Фонду.

Постановою правління Фонду від 15 травня 2018 року № 2 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади директора виконавчої дирекції Фонду за одноразове грубе порушення трудових обов`язків згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Рішення про звільнення ОСОБА_1 прийнято правлінням Фонду на підставі листа Міністерства соціальної політики України від 10 травня 2018 року № 9016/0/2-18/21.

Лист Міністерства соціальної політики України від 10 травня 2018 року № 9016/0/2-18/21 обґрунтований тим, що листами виконавчої дирекції Фонду від 13 вересня 2017 року № 2.4-17-401 за підписом позивача та від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564 за підписом керівника структурного підрозділу виконавчої дирекції Фонду надані доручення начальникам управлінь виконавчої дирекції Фонду забезпечити оформлення документів про право власності на нерухоме майно Фонду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зі зміною форми власності із загальнодержавної/державної на приватну, внаслідок чого, на думку Міністерства соціальної політики України, з 01 серпня 2017 року по 14 грудня 2017 року змінено із загальнодержавної/державної на приватну форму власності 59 об`єктів нерухомого майна Фонду.

Протокольним дорученням правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 виконавчій дирекції Фонду доручалося до 01 січня 2018 року відкликати лист виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564.

Відкликання листів від 13 вересня 2017 року № 2.4-17-401 та від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564 здійснено виконавчої дирекцією Фонду 19 січня 2018 року, що, на думку Міністерства соціальної політики України, призвело до зміни форми власності ще 12 об`єктів нерухомого майна Фонду з 14 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року.

Отже, на думку Міністерства соціальної політики України, невиконання ОСОБА_1 пункту 1.3 протокольного доручення правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 є грубим порушенням трудових обов`язків та підставою для його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з постанови правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018 року № 2 про звільнення ОСОБА_1 вбачається, що з посади директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України позивача звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, однак постанова не містить норми законодавства, які порушені позивачем.

Також у постанові відсутнє викладення: факту невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено, що його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України є незаконним, в той час як відповідачем не визначено, яке саме грубе порушення трудових обов`язків вчинив позивач, за що його було звільнено.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що дисциплінарне стягнення було накладено з порушенням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, зазначивши, що Міністерство соціальної політики України у листі від 10 травня 2018 року № 9016/0/2-18/21 до правління Фонду вказувало що, йому стало відомо про невиконання позивачем пункту 1.3. протокольного доручення правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 лише 20 квітня 2018 року, а саме з доповідної записки уповноваженого представляти інтереси держави у правлінні Фонду ОСОБА_4 .

Однак, на думку суду, таке повідомлення спростовується наданим позивачем доказом, а саме копією листа від 21 лютого 2018 року № 338/0/51-18/21 першого заступника Міністра ОСОБА_4 на ім`я позивача, в якому вона висловлює прохання проінформувати її про виконання позивачем протокольного доручення правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7.

Виконавча дирекція Фонду у відповідь на цей запит листом від 23 лютого 2018 року № 10-35-645 повідомила про відкликання 19 січня 2017 року листа від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564.

Лист виконавчої дирекції Фонду від 23 лютого 2018 року № 10-35-645 за вх. № 11559/0/1-18 надійшов до Міністерства соціальної політики України 26 лютого 2018 року.

Отже, Міністерство соціальної політики України було проінформовано 26 лютого 2018 про неналежне виконання позивачем протокольного доручення правління Фонду від 14 грудня 2017 року, а тому, на думку суду першої інстанції, станом на 15 травня 2018 року закінчився місячний строк притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, встановлений частиною першою статті 148 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в частині наявності підстав для задоволення позову, які полягають у недоведеності відповідачем одноразового грубого порушення позивачем трудових обов`язків.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності.

Відповідно до пунктів 18, 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Роботодавець має право застосовувати дисциплінарну відповідальність за вчинення працівником проступку, тобто не просто за виявлення факту порушення трудової дисципліни, а за наявності встановленої особи працівника, яка порушила трудові обов`язки, її вини, характеру порушення трудової дисципліни, шкідливих наслідків виявленого правопорушення, встановлення причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками.

Отже, ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, які полягають у порушенні або неналежному виконанні покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом з цим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У відповідності до частин першої - п`ятої, восьмої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. На роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, в суді першої інстанції не заявляв клопотання про долучення до справи доказів, які б спростовували доводи позивача про безпідставне звільнення його з посади на одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Отже, відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Матеріали справи містять низку документів (а.с. 197 т. 3 - а.с. 178 т. 4), які, як вбачається із хронології їх розташування, були подані до справи в суді апеляційної інстанції при попередньому розгляді справи апеляційним судом. Разом із тим, із матеріалів справи не вбачається ким вони були подані, коли були подані, відсутнє клопотання про їх долучення до матеріалів справи із обґрунтуванням причин неподання в суді першої інстанції.

Із протоколів судового засідання суду апеляційної інстанції також не вбачається, що будь-хто із учасників судового розгляду заявляв клопотання про приєднання цих доказів і суд це клопотання розглядав і постановляв відповідну ухвалу. Хоча при цьому, матеріали справи містять інші клопотання учасників процесу, викладені у письмовому вигляді, які розглядались судом і по ним постановлювались відповідні ухвали без виходу суду до нарадчої кімнати.

Отже, на думку колегії суддів, фактична наявність в матеріалах справи певної кількості документів, не є підставою для визнання цих документів доказами, а тому суд не може давати їм оцінки при розгляді апеляційної скарги.

З врахуванням наведеного, відповідач не спростував висновки суду першої інстанції про відсутність доказів грубого порушення позивачем трудових обов`язків.

Суд першої інстанції встановив, що позивач у встановлений в протокольному дорученні правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 строк, а саме до 01 січня 2018 року не відкликав лист від 25 вересня 2017 року № 2.4.-17.564, чим порушив пункт 5.1. Статуту, відповідно до якого виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених Статутом Фонду та Положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону № 1105-XIV виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Разом із тим, суд дійшов висновку, що вказане порушення не є грубим порушенням позивачем трудових обов`язків, оскільки матеріали справи не містять доказів на доведення обставин, які б давали роботодавцю підстави для звільнення керівника підприємства за нормою пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Виконуючи вказівки Верховного Суду, надані ним апеляційному суду у постанові від 15 березня 2023 року, колегія суддів при новому апеляційному розгляді даної справи встановила, що позивач допустив бездіяльність, не виконавши в строк протокольне доручення правління Фонду від 14 грудня 2017 року № 7 і не відкликавши до 01 січня 2018 року лист від 25 вересня2017 року № 2.4.-17.564.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. При цьому необхідно встановити: факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків й яким нормативним актом цей обов`язок визначено; можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених обставинах справи, тобто повинно бути встановлено вину працівника, ким та у який спосіб це встановлено; негативні наслідки, які настали внаслідок такого порушення, у тому числі й обрахований розмір шкоди, якщо негативні наслідки є матеріальними, й ким та у який спосіб це встановлено; наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в частині недоведеності відповідачем наявності негативних наслідків, які настали внаслідок такого порушення, тобто істотності наслідків порушення.

Так, із постанови правління Фонду соціального страхування України № 2 від 15 травня 2018 року вбачається, що внаслідок фактичного відкликання позивачем листа виконавчої дирекції Фонду від 25 вересня 2017 року № 2.4-17-564 лише 19 січня 2018 року призвело до зміни форми власності 12 об`єктів нерухомого майна Фонду за період з 14 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року.

Однак, матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу на наведення вказаної обставини. Отже відповідачем не доведено обґрунтованість накладення на позивача дисциплінарного стягнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Водночас суд першої інстанції зробив помилковий висновок про порушення відповідачем строків застосування до позивача дисциплінарного стягнення та його звільнення.

Так, відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Частиною другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Тобто, лише встановивши, що працівник дійсно вчинив дисциплінарний проступок, за який він був звільнений, суд має перевірити дотримання роботодавцем процедури звільнення у вигляді строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку, отже незаконність його звільнення з посади, на думку колегії суддів, є недопустимим перевірка обставин дотримання відповідачем строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно визначено районним судом за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова правління Фонду соціального страхування України від 15 травня 2018 року № 2 є незаконною та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на роботі на займаній посаді директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України зі сплатою відповідачем на його користь 858 552,75 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 16 травня 2018 року по 08 листопада 2019 року (373 робочих дні), розмір якого визначено відповідно до вимог Порядку № 100, проте помилився щодо мотивів таких висновків, а саме: частково задовольнивши позов через відсутність з боку позивача факту одноразового грубого порушення ним трудових обов`язків, тобто вчинення дисциплінарного проступку, помилково вважав, що звільнення відбулося з порушенням відповідачем місячного строку застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення як звільнення.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат відповідача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції позовні вимоги частково задоволені, а змінюються лише мотиви такого задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній