Справа № 488/2648/17
Провадження № 2/487/70/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2023 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяНікітін Д.Г.,
при секретаріСідлецькій О.М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажи квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та як опікун та в інтересах ОСОБА_3 , з іншого боку, та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. 31.05.2017р. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в проваджені Корабельного районного суду м.Миколаєва знаходилася справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення з останньої 65005,36 грн. В якості забезпечення цього позову Корабельним районним судом м.Миколаєва, ухвалою суду від 12.05.2017р. було накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 .

Однак, незважаючи на це, 31.05.2017 року за договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Посилаючись на такі обставини та на те, що ОСОБА_4 не мала права здійснювати відчуження арештованого майна, позивач просив визнати недійсним та скасувати Договір купівлі-продажу від 31.05.2017р. квартири АДРЕСА_1 .

Від відповідача ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах недієздатної ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому відповідачка зазначила, що між нею та ОСОБА_4 домовленість про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 існувала заздалегідь, про що свідчить раніше укладений договір про намір. Під час укладення договору купівлі-продажу та посвідчення такого договору приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було отримано відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про відсутність будь-яких обтяжень. Враховуючи, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири у покупців були відсутні відомості про те, що продавець має будь-яку заборгованість перед третіми особами, зокрема перед ОСОБА_1 , що свідчить про добросовісність покупця, просила відмовити у задоволені позову.

Ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 23.02.2018р. провадження у справі було зупинено до розгляду іншої цивільної справи за позовом № 487/5058/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, яка розглядалася Заводським районним судом м. Миколаєва.

27.08.2019 р. ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва провадження у справі поновлено.

19.02.2020 року ухвалою Корабельного районного суду цивільну справу № 488/2648/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,- передано на розгляд до Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва від 13.04.2020р. прийнято до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Ухвалою суду від 20.01.2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зупинити до розгляду Корабельним районним судом м. Миколаєва цивільної справи №488/404/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

01.06.2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшло рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.03.2021 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 21.05.2021 року.

07.07.2021року ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва поновлено провадження у справі.

До судового засідання позивач та його представникне з`явилися. Представник позивачасуду надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 та її представник в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В проваджені Корабельного районного суду м.Миколаєва перебувала справа №№488/404/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

З метою забезпечення позову , за клопотанням представника позивача, 12.05.2017 року до суду подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , я Ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва таке клопотання було задоволено частково накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала відповідачці ОСОБА_4 .. Вирішено направити ухвалу до виконання до Центру надання адміністративних послуг Вітовської районної державної адміністрації.

31.05.2017р. між ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як опікун від імені та в інтересах ОСОБА_3 , з іншого боку, на підстав рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 05.05.2014р. , справа №487/3505/14-ц та дозволу органу опіки та піклування, наданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29.05.2017р №425, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_2 стала власником 1/3 частин квартири, а ОСОБА_3 власником 2/3 частин квартири.

При цьому, відсутність заборони відчуження, арешту, обтяження майна іпотекою була підтверджена витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2017р..

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 922/3537/17 (провадження N 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі N 610/1030/18 (провадження N 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (провадження N 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 року по справі №925/1351/19.

У цій справі не встановлено обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Так, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 не були учасником справи № 488/404/17, і судом не встановлено, що їм було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи.

. Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу від 31травня 2017 року було перевірено відомості Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Також судом враховано, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , з 15 червня 2017 року по теперішній час.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 18, 48, 81, 141, 259, 263-264 ЦПК України, суд.

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Г. Нікітін