Справа № 449/1324/21 Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/811/972/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м.Львів

Справа № 449/1324/21

Провадження № 22ц/811/972/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Перемишляни 17 січня 2023 року у складі судді Гуняк О.Я., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення,-

встановив:

5 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що вона (позивач) є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що її брат ОСОБА_1 зареєстрований у вказаному житлі. Зазначає, що відповідач з 2000 року проживає у АДРЕСА_2 . Стверджує, що ОСОБА_1 більше 20 років не приймає участі у догляді за спірним будинком, не сплачує комунальні платежі, не зберігає особистих речей в будинку. Всі обов`язки, що впливають з договору найму та утримання житлового приміщення, виконує вона (позивач). Зазначає, з 2018 року відповідач неодноразово подавав позовні заяви до суду, оскаржуючи заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, який був складений їхнім (сторін) батьком на її користь, однак подавав заяви про залишення позову без розгляду. Посилається на те, що відсутність відповідача у вказаний період за місцем реєстрації стверджується актами обстеження житлових умов від 13 листопада 2018 року, 6 листопада 2019 року, 31 серпня 2021 року. Просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинковолодінням АДРЕСА_1 .

24 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про вселення. В обґрунтування позову посилається на те, що довідка та акти, подані ОСОБА_3 до матеріалів справи, не є належними та допустимими доказами. Вказує, що ОСОБА_3 жодного разу до нього не зверталася про зняття з реєстрації, оскільки він періодично проживає спірному будинку разом із матір`ю - ОСОБА_6 . Зазначає, що він періодично виїжджає на тимчасові заробітки за межі України в Польщу. Вважає, що відсутні докази щодо його не проживання у вказаному будинку останніх 20 років. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди в користуванні спірним будинком, оскільки 8 листопада 2021 року не дозволила йому зайти в будинок, вчинила психологічне насильство. Він не може зайти в будинок, користуватися своїми речами. У зв`язку цим він ( ОСОБА_1 ) звертався в поліцію. Стверджує, що у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_3 змушений тимчасово проживати у родичів в сусідніх селах. Іншого житла він не має. Просить вселити його в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 січня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було проігноровано: заяву ОСОБА_1 від 8 листопада 2021 року до ІТС ІПН Львівського РУП №2 ГУНП у Л/о про перешкоди у користуванні спірним житлом, які чинить йому ОСОБА_3 ; відповіді Львівського РУП №2 від 23 листопада 2021 року на заяву ОСОБА_1 від 8 листопада 2021 року; довідку МСЕК про інвалідність 3-ї групи; заяви матері ОСОБА_1 - ОСОБА_6 від 17 листопада 2022 року; фотокопії закордонного паспорта ОСОБА_1 , який підтверджує факт тимчасового перебування останнього за межами України; конверт з судовою повісткою для ОСОБА_1 , з відміткою пошти «повернуто, адресат не проживає»; рекомендованого повідомлення з пошти від 17 січня 2023 року про відсутність ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що судом першої інстанції залишилося не вирішеним питання зупинення провадження у справі з причин наявності на розгляді в суді іншої справи щодо оспорювання, на підставі якого виникло право власності ОСОБА_7 на спірний будинок. Вказує, що ОСОБА_1 не має іншого житла, оскільки його дружина проживає в Польщі. ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3-ї групи. Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 січня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити позов ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на її доводи, просять таку задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, проти доводів апеляційної скарги заперечили; просять таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 з 14 серпня 2018 року, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом батька ОСОБА_8 .

Оскаржуване рішення суду мотивовано тим, що позивач має право на захист права власності, оскільки набула таке право у встановленому законом порядку, яке не оспорюється.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на те, що ОСОБА_1 не надав доказів того, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні спірним житловим будинком.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що власнику житла належать повноваження встановлювати умови і порядок проживання у ньому інших осіб. Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд посилається на те, що ОСОБА_1 не обґрунтовано, які його права та якими діями відповідача порушені.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_3 є власником спірного будинку, який набула в порядку спадкування після смерті батька.

Згідно довідки Виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Львівської області Перемишлянського району вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований у зазначеному будинку, у якому також зареєстрована його мати - ОСОБА_9 був зареєстрованим у цьому будинку на час набуття на такий права власності ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області №08-480 від 3 березня 2018 року ОСОБА_10 (дружина ОСОБА_1 ) перебувала на обліку в цьому управлінні соціального захисту населення, як одержувач щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за особою з інвалідністю І групи, а також за особою яка досягла 80 - річного віку, - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (батьком сторін), і одержувала допомогу з 6 березня 2012 року по 31 січня 2017 року. Допомогу припинено з 1 лютого 2017 року у зв`язку із поданою заявою.

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області №08-481 від 3 березня 2018 року ОСОБА_1 перебував на обліку в цьому управлінні соціального захисту населення, як одержувач щомісячної компенсації фізичній особі, який надавав соціальні послуги ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (матері сторін) і одержував допомогу з 26 лютого 2015 року по 30 листопада 2017 року. Допомогу припинено з 1 грудня 2017 року у зв`язку із поданою заявою.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 до Львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області від 8 листопада 2021 року щодо вжиття заходів до ОСОБА_3 , яка чинить йому перешкоди у користуванні спірним житлом.

О ОСОБА_11 посилається на те, що він періодично виїжджає на тимчасові заробітки за межі України в Польщу, що стверджується відмітками у його закордонному паспорті.

З копії закордонного паспорта ОСОБА_1 вбачається, що він періодично перебував у Польщі.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3-ї групи.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Статтею 319 цього Кодексу передбачено, що власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК України.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Житловий кодекс України введений в дію 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому перевагу у застосуванні має ЦК України. Відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року (справа № 496/2215/17), від 9 грудня 2020 року (справа № 209/2642/18), від 29 липня 2020 року (справа № 202/3914/17) зазначив наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 2 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

На підставі аналізу наявних у справі доказів колегія суддів прийшла до висновку, що єдиним житлом для ОСОБА_1 є спірний будинок, у якому він зареєстрований, вселився у це житло з відома та згоди колишнього власника. Також в матеріалах справи наявна заява матері сторін - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стверджує, що при оформленні спадщини після смерті її чоловіка вона відмовилася від своєї частки в користь ОСОБА_3 з умовою, що з нею буде проживати син ( ОСОБА_1 ), який за нею доглядає.

Акти обстеження житлових умов від 13 листопада 2018 року, 6 листопада 2019 року, 31 серпня 2021 року, на які суд першої інстанції посилався як на письмові докази відсутності відповідача, складені зі слів сусідів та не підтверджують не проживання ОСОБА_1 у спірному житлі без поважних причин. Періодичні виїзди на роботу за кордон є поважною причиною відсутності особи за місцем її проживання. Іншого житла ОСОБА_1 не має, він є особою з інвалідністю. Позбавлення його права на житло буде надмірним тягарем для нього, що суперечить вимогам Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Із декларації про майновий стан ОСОБА_3 вбачається, що вона забезпечена іншим житлом, у інших населених пунктах, де проживає; у спірному будинку вона та члени її сім`ї не проживають і не проживали.

Разом з тим ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірним будинком. З цього приводу він звертався до поліції із заявами. Про це також свідчить звернення сторін із позовами до суду.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17.

Докази про відсутність ОСОБА_1 за місцем його реєстрації і проживання понад 6 місяців поспіль без поважних причин, а також того, що він втратив інтерес до цього житла, відсутні.

Втрата житла особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування спірним житлом та вважає підставиними його вимоги про вселення до спірного будинку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 і задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 січня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) про визнання відповідача таким, що втратив право користуванням житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 21 листопада 2023 року.

Головуючий

Судді