Провадження № 2/761/5150/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

14.12.2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням.

Під час слухання справи як треті особи було залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В позовних вимогах позивач просить:

-зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні власним майном та квартирою в якій проживає позивач за адресою: АДРЕСА_1 ;

-позбавити відповідача права користування квартирою, шляхом встановлення заборони входу у місцезнаходження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач, його мати - ОСОБА_4 та сестра - ОСОБА_7 зареєстровані у зазначеній квартирі. Також протягом 15 років з ними проживає, але не зареєстрований в квартирі співмешканець - ОСОБА_6 , який раніше перебував у шлюбі з ОСОБА_4 .

Як зазначає позивач, протягом останніх 8 років проживання позивача разом з ОСОБА_6 в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, принижує позивача.

Крім того, відповідач не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію, газ.

А тому на підставі положень статей 116, 150, 155, 156, 64 ЖК УРСР, ст.ст.386, 391 ЦК України, позивач звернувся до суду з цим позовом.

20.02.2023 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача на заявлені вимоги в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що відповідач є чоловіком ОСОБА_4 , яка є співвласником квартири. Як зазначає представник, позивач та відповідач майже не спілкуються між собою. Твердження позивача про те, що відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, принижує позивача не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивач як співвласник квартири не несе витрати на утримання квартири, однак ОСОБА_4 за рахунок коштів відповідача сплачує всі житлово-комунальні послуги, навіть спожиті позивачем. Відповідач не має у власності іншого житла, де б він міг проживати. Відповідач вселився до квартири як член сім?ї співвласника квартири - ОСОБА_4 з якою перебуває у шлюбі та виховує спільну дитину, набувши таким чином право користування квартирою. Позивач не надає доказів порушення відповідачем правил співжиття та тих обставин, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні його часткою у спірній квартирі.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити.

Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Труті особи в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що позивачу не чиняться перешкоди в користуванні квартирою.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Як встановлено судом, квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_4 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 »), ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 27.08.2004 року.

З копій квитанцій вбачається, що за житлово-комунальні послуги, які надають до вказаної квартири сплачує ОСОБА_4

07.06.2008 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_7 , її батьками у свідоцтві про народження зазначені: батько - ОСОБА_6 , мати - ОСОБА_4 .

У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 з 30.01.1993 року, ОСОБА_1 з 12.05.1993 року, ОСОБА_7 з 07.12.2010 року та ОСОБА_6 з 27.07.2022 року.

Згідно з положеннями ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 2 статті 386 ЦК України визначає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 405 ЦК України визначає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В той же час, згідно з положеннями ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК УРСР).

Стаття 156 ЖК УРСР визначає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу - дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із статтею 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Під час слухання справи позивач не надав суду доказів, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою, так само не надано суду доказів, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з відповідачем в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено що йому чиняться перешкоди в користуванні квартирою та чиняться протиправні дії відносно нього, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, у відповідності до положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Крім того у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених ОСОБА_6 у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: копію Договору №157 від 13.02.2023 року про надання правової допомоги, копію Додаткової угоди до Договору №157 від 13.02.2023 року та копію акту приймання наданих послуг до Договору №157 від 13.02.2023 року на суму 6 500,00 грн.

Проаналізувавши зміст перелічених документів, суд дійшов висновку, що відповідачем підтверджено відповідними доказами обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості у своїй сукупності. Заява про зменшення позовних вимог до суду не надходила, а тому суд вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_6 (РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_3 ), треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 22 травня 2023 року

Суддя: Н.Г. Притула