ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4222/23 Справа № 214/5833/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 214/5833/17

провадження № 22-ц/803/4222/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Тимофєєвої В.О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/5833/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року (суддя Попов В.В.), ухваленого в приміщенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,повне судове рішення складено 03 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 06 червня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.10.2015 року, розірвано. Від шлюбу є дві дочки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу мешкають разом із відповідачкою. Так, під час подружнього життя за спільні кошти, на ім`я ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 100,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була придбана згідно договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. та зареєстрованим у реєстрі за №599. На добровільний поділ майна ОСОБА_2 згоди не надає, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з даним позовом, оскільки вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя його та ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на частину вказаної квартири.

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, яка мотивована тим, що 06 червня 2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають двох дітей: дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.10.2015 року, шлюб між сторонам розірвано. До реєстрації шлюбу із відповідачем, на її ім`я було придбано житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Із 2009 року вона не працювала, оскільки перебувала у декретній відпустці по догляду за дітьми, спочатку по догляду за дочкою ОСОБА_6 , а згодом по догляду за дочкою ОСОБА_7 . ОСОБА_1 також не мав стабільного доходу. У лютому 2011 року, відповідач виявив бажання займатись роздрібною торгівлею побутовими електротоварами, радіо та телеапаратурою, а тому зареєструвався в якості суб`єкта підприємницької діяльності. Однак ця діяльність прибутку йому не дала та у вересні 2013 року він припинив свою підприємницьку діяльність. Тому, достатніх спільних грошових коштів для придбання житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у них не було. На початку березня 2012 року вона дізналась, що в житлову будинку по АДРЕСА_4 , продається житлова квартира за ціною 557 668,00 грн, що на той час було еквівалентно 69 500,00 доларів США. Договір купівлі-продажу даної квартири необхідно було укласти 16 березня 2012 року. Вона вирішила придбати дане майно, однак враховуючи, що грошових коштів у такій сумі у них не було, вона прийняла рішення про відчуження належної їй на праві особистої приватної власності житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , спільно із меблями та побутовою технікою. Так, вона із потенційним покупцем квартири ОСОБА_8 досягла домовленості, що 15 березня 2012 року ОСОБА_8 надає їй в позику грошові кошти в сумі 400 000, 00 грн, еквівалентні 50 000,00 доларам США, на строк до 01 квітня 2012 року, а вона або повертає йому грошові кошти, або проводить переоформлення на нього у вказаний строк належну їй житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом укладення договору купівлі-продажу, що буде свідчити про повернення позики. Також 15 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу меблів та побутової техніки. Дане майно було продане за 158 000 грн, що на той час було еквівалентно 19 000,00 доларів США. Таким чином, станом на 16 березня 2012 року, у неї були в наявності грошові кошти, необхідні для придбання спірної квартири, а 31 березня 2012 року вона виконала взяті на себе зобов`язання перед ОСОБА_8 та провела відчуження на його ім`я належної їй житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Після придбання спірної житлової квартири, вона зареєструвалась у ній та згодом почала здавати її в найм. Таким чином, вважала, що спірна житлова квартира була придбана за рахунок грошових коштів виручених від продажу належного їй на праві особистої приватної власності майна, оскільки у ОСОБА_1 не було грошових коштів для придбання квартири, адже його дохід за 2011 рік склав 15 000,00 грн, а за період із 2012 року станом на час придбання квартири 33 333, 33 грн.

Враховуючи зазначене, просила суд визнати її особистою приватною власністю трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. за реєстровим номером № 599.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 надано суду докази, що підтверджують джерело походження грошових коштів, за які було придбано спірне майно. Зокрема, судом першої інстанції було взято до уваги, що в особистій приватній власності ОСОБА_2 перебувала житлова квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 15 березня 2012 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 одноосібно позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 400 000,00 грн, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили в суді те, що їм було відомо, що вказані грошові кошти надавались ними в позику ОСОБА_2 для придбання житлової квартири. Разом з тим, судом враховано, що вказані вище грошові кошти отримувались у позику до 01 квітня 2012 року та у випадку неможливості їх повернення, ОСОБА_2 мала передати у власність ОСОБА_8 , шляхом укладення договору купівлі-продажу, належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики та 31 березня 2012 року передала у власність ОСОБА_8 належну їй квартиру, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Також судом було взято до уваги, що 15 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу меблів та побутової техніки, за яким продаж даного майна було вчинено за 158 000,00 грн та що вказаний договір купівлі-продажу сторонами договору чи іншими особами, в тому числі і самим ОСОБА_1 оспорено не було. В той же час, ОСОБА_1 не було подано до суду жодних доказів, які б обґрунтовували його заперечення проти зустрічного позову. Так, в обґрунтування своїх заперечень, він не надав до суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів, які б підтверджували факт існування у нього грошових коштів достатніх для придбання спірної житлової квартири, оскільки судом враховано, що ним отримувався дохід за 2011 рік в сумі 15 000,00 грн та за 2012 рік у сумі 110 000,00 грн в той період часу, коли їх родина складалась із чотирьох осіб, коли ОСОБА_2 не працювала, оскільки займалась вихованням дітей, а тому суд вважав, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів існування в їх родині доходу, достатнього для утримання сім`ї та придбання спірного майна. Таким чином, суд вважав, що ОСОБА_2 було надано до суду достатні, допустимі та належні докази на підтвердження наявності у неї особистих грошових коштів, за які було придбано спірну житлову квартиру.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу від 16.03.2012 року не містить застереження щодо джерела коштів, за рахунок яких оплачена спірна квартира. ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів, з яких би вбачалось, що спірна квартира придбана за рахунок коштів від продажу квартири по АДРЕСА_3 , попередньо позичені. Крім того, заявою, що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_5 , нотаріусом ОСОБА_10 підтверджено особистий підпис ОСОБА_1 на заяві про згоду на купівлю ОСОБА_2 спірної квартири, що відповідач по первісному позову була ознайомлена з відповідними статтями глави 8 СК України, тобто була впевнена, що квартира набувалась подружжям у спільну сумісну власність. В даній заяві він надав згоду ОСОБА_2 на купівлю квартири та підтвердив, що правочин відповідає інтересам сім`ї подружжя та їхньому спільному волевиявленню, що квартира придбана у зареєстрованому шлюбі, що нотаріусом роз`яснено сторонам зміст статей 60, 65, 69, 70, 74 СК України. При цьому, на думку скаржника, доводи ОСОБА_2 щодо необізнаності про фактичне придбання квартири у спільну сумісну власність, не можна брати до уваги, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2012 року містить інформацію, що спірна квартира придбана за згодою ОСОБА_1 та придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на потребу сім`ї та відповідає спільному волевиявленню. Будь-які застереження в договорі, що спірна квартира набута ОСОБА_2 за особисті кошти та у особисту приватну власність, відсутні. Також нею не надано до суду будь-яких інших угод чи шлюбних договорів щодо того, що спірна квартира є її особистою приватною власністю та залишається за нею у випадку розлучення та розподілу спільної сумісної власності подружжя. Стосовно договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 від 15.03.2012 року зазначає, що даний договір не містить підтвердження отримання ОСОБА_2 коштів у розмірі 400 000,00 грн, окрім того, договір купівлі-продажу квартири, якою володіла ОСОБА_2 особисто та під продаж якої бралася позика, була продана 31.03.2012 року за 125 087,00 грн. Тобто, за суму, що значно менша ніж позичена у борг. Звертає увагу, що до договору купівлі-продажу меблів та побутової техніки від 15.03.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , долучено перелік майна, що продає ОСОБА_2 . Проте, відсутні будь-які підтвердження, що дане майно було її особистою власністю та придбано до шлюбу з ОСОБА_1 . Суд першої інстанції також не надав оцінку письмовим доказам, що свідчать про доходи ОСОБА_1 , та, відповідно, спроможність взяти участь у придбання спільної нерухомості.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність ОСОБА_2 , яка не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

06 червня 2009 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області було зареєстровано шлюб між сторонами у справі, про що вчинено відповідний актовий запис за №209.

15 жовтня 2015 року, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, шлюб між сторонами у справі розірвано.

16 березня 2012 року, між ПрАТ «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», як продавцем та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір купівлі-продажу було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. за реєстровим номером №599.

Відповідно до пункту 2.2. договору купівлі-продажу квартири ціна продажу квартири за Договором склала 557 668,00 грн з урахуванням ПДВ.

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Центр експертного дослідження», ринкова вартість житлової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату оцінки 04 жовтня 2017 року, становить 498 110,00 грн без ПДВ.

Згідно з довідкою, виданою Криворізькою північною ОДПІ від 10.01.2018 року, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року здійснював діяльність на спрощеній системі оподаткування, за період з 01 січня 2013 року. Згідно Звіту суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за період із 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) наростаючим підсумком з початку року склав 15 000,00 грн. Згідно наданої податкової декларації фізичної особи-підприємця за період із 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, загальна сума доходу за звітний період склала 110 000,00 грн.

Відповідно до договору позики від 15.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_8 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, позикодавець надав у власність позичальника грошові кошти в сумі 400 000,00 грн, на строк до 01 квітня 2012 року. Відповідно до пункту 3 Договору позики, у випадку неможливості повернути грошові кошти отримані в позику, в розмірі обумовленому договором, позичальник зобов`язується передати у власність Позикодавця шляхом укладення договору купівлі-продажу, належну їй на праві особистої приватної власності житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу меблів та побутової техніки від 15.03.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_8 , як покупцем, продавець передала у власність покупця, а покупець прийняв меблі та побутову техніку, зазначені в Додатку №1 до договору. Вартість товару за договором, відповідно до пункту 1.2 даного договору становила 158 000,00 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 31 березня 2012 року, між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_8 , як покупцем, було укладено договір за умовами якого ОСОБА_2 продала належну їй житлову квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2012 року, відчужувана нерухомість належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С. 21 червня 2003 року за реєстровим номером №2796.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 було подано до суду докази, що підтверджують джерело походження грошових коштів, за які було придбано спірне майно. Зокрема, судом першої інстанції було взято до уваги, що в особистій приватній власності ОСОБА_2 перебувала житлова квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 15 березня 2012 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 одноосібно позичила у ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 400 000,00 грн, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили в суді те, що їм було відомо, що вказані грошові кошти надавались ними в позику ОСОБА_2 для придбання житлової квартири. Разом з тим, судом враховано, що вказані вище грошові кошти отримувались у позику до 01 квітня 2012 року та у випадку неможливості їх повернення, ОСОБА_2 мала передати у власність ОСОБА_8 , шляхом укладення договору купівлі-продажу, належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання за вказаним договором позики та 31 березня 2012 року передала у власність ОСОБА_8 належну їй квартиру, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Також судом було взято до уваги, що 15 березня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу меблів та побутової техніки, за яким продаж даного майна було вчинено за 158 000,00 грн та що вказаний договір купівлі-продажу сторонами договору чи іншими особами, в тому числі і самим ОСОБА_1 оспорено не було. В той же час, ОСОБА_1 не було подано до суду жодних доказів, які б обґрунтовували його заперечення проти зустрічного позову. Так, в обґрунтування своїх заперечень, він не надав до суду жодних належних, допустимих, достатніх доказів, які б підтверджували факт існування у нього грошових коштів достатніх для придбання спірної житлової квартири, оскільки судом враховано, що ним отримувався дохід за 2011 рік в сумі 15 000,00 грн та за 2012 рік у сумі 110 000,00 грн в той період часу, коли сім`я сторін складалась із чотирьох осіб, коли ОСОБА_2 не працювала, оскільки займалась вихованням дітей, а тому суд вважав, що ОСОБА_1 не надав до суду доказів існування у їх родині доходу, достатнього для утримання родини а придбання спірного майна. Таким чином, суд вважав, що ОСОБА_2 було надано до суду достатні, допустимі та належні докази на підтвердження наявності у неї особистих грошових коштів, за які було придбано спірну житлову квартиру.

Проте, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавець визначив, що право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частина перша статті 57 СК України визначила, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктові спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та у постановах Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 473/4520/18 (провадження № 61-13722св21), від 19 липня 2022 року у справі № 752/20382/15-ц (провадження № 61-13892св21).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Так, з матеріалів справи випливає, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 на підставі відплатного правочину. Відповідно до змісту самого договору купівлі продажу квартири від 16 березня 2012 року, зокрема пункту 7.3. чоловік покупця ОСОБА_1 , надав свою письмову заяву про згоду на укладання цього договору до його підписання, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. 16 березня 2012 року за р. № 598.

Згідно з наявною в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 з нотаріальної справи договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 599, ОСОБА_1 дає згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за 557 668,00 грн, яку вони набувають за сумісні кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Одночасно стверджує, що з 06 червня 2009 року проживає однією сім`єю та перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюбний договір (контракт) вони не укладали. В фактичних шлюбних відносинах з іншими особами з 06 червня 2009 року не перебував та не перебуває. Вищевказана квартира буде об`єктом права їх з дружиною спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу за сумісні кошти. Зміст статей 65, 74 СК України нотаріусом роз`яснено.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд виходить з того, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

В даному випадку в договорі купівлі-продажу квартири вказано, що ОСОБА_2 , як покупець, укладала цей договір за згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом. При нотаріальному посвідченні договору ОСОБА_2 нотаріусу не повідомляла, що купує квартиру як особисту приватну власність, не просила визначити статус вказаного майна в договорі, а останній не містить жодних застережень. Фактично сторонам договору роз`яснено зміст статті 65 СК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Відомостями, які містяться у вказаному вище договорі, підтверджується, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, проте заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Під час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 не заперечувала щодо обставин, викладених в заяві її чоловіка, зокрема, що нерухомість придбавається за його згоди, сумісні кошти та буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя як така, що набувається ними під час шлюбу, що підтверджено матеріалами справи.

При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про фактичне спростування ОСОБА_2 презумпції права спільної сумісної власності подружжя не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, спірна квартира є набутою сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за наявності відповідної згоди іншого із подружжя, тому колегія суддів визнає, що це нерухоме майно не підлягає визнанню об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_2 , в тому числі внаслідок недоведеності обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття цього помешкання були її особисті грошові кошти, не надано.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення первісного позову ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя і його розподіл та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вищезазначене та те, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 і ухвалення нового рішення у справі про задоволення первісного позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 12 452,60 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трикімнатну квартиру, загальною площею 100,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 12 452 (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло

Повне судове рішення складено 24 травня 2023року.

Головуючий О.О. Тимченко