Справа № 466/5104/21 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1505/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь борг за договором позики у розмірі 5000 доларів США та 19000 євро, що станом на день подання позову становить 774327,00 грн., а також судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25 квітня 2019 року на підставі розписки передав відповідачеві в тимчасове користування грошові кошти в сумі 5000 доларів США та 5000 євро. В подальшому 08 травня 2019 року відповідачеві ним було передано 2500 євро, 13 травня 2019 5000 євро, 23 травня 2019 року 2500 євро та 04 червня 2019 року 4000 євро, що на момент подання позову, згідно курсу НБУ, становить 774327,00 грн. Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути йому кошти до 01 липня 2019, після вказаної дати ОСОБА_3 суму позики відмовляється повернути, ігнорує його та ухиляється від виконання зобов`язання, що і змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 борг за договором позики у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 19000 (дев`ятнадцять тисяч) євро, що станом на день подання позову становить 774327 (сімсот сімдесят чотири тисячі триста двадцять сім) гривень, 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 7743 (сім тисяч сімсот сорок чотири) гривні, 28 копійок.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що з долученого документа «Підтвердження (про отримання коштів)» від 25 квітня 2019 року жодним чином не вбачається, хто є сторонами за договором, відсутнє їх повне найменування, не зазначено жодні ідентифікаційні дані сторін, адреси, з врахуванням чого наявні обґрунтовані сумніви, що документ «Підтвердження (про отримання коштів)» укладений та підписаний саме позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , які є сторонами у даній справі.

Наголошує, що судом не досліджувався оригінал документа під назвою «Підтвердження (про отримання коштів)», не перевірялася справжність підписів позивача та відповідача на цьому документі.

Звертає увагу на те, що у змісті згаданого документу зазначено, що кошти отримані «на виконання тематичних заходів». Що саме за «тематичні заходи» у змісті згаданого документи не зазначено, що в свою чергу свідчить про те, що між особами, які уклали та підписали згаданий документ існували (існують) інші правовідносини, що свідчить про відсутність існування умов договору позики. Про інші правовідносини, які існували (існують) між сторонами, які уклали та підписали підтвердження, невідомо та яким саме договором такі правовідносини врегульовано в позові також жодним чином не зазначено.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів.

Встановлено, що ОСОБА_3 отримав у тимчасове користування у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000 доларів США та 5000 євро, які зобов`язався повернути до 01 липня 2019 року.

Також, 08 травня 2019 року, 13 травня 2019 року, 23 травня 2019 року та 04 червня 2019 відповідач ОСОБА_3 отримав додатково для тимчасового користування на тематичні заходи у позивача ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2500 євро, 5000 євро, 2500 євро та 4000 євро відповідно, внаслідок чого було складено розписку, яка була названа як « ОСОБА_5 (про отримання коштів).

Розписка написана власноручно ОСОБА_3 .

Встановлено, що при укладанні договору позики сторонами дотримано форму такого договору, про що свідчить розписка відповідача від 25 квітня 2019 року .

Оригінал розписки надано позивачем для огляду суду апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачеві позичених коштів.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути йому грошові кошти, однак ОСОБА_3 жодних дій по поверненню грошових коштів ОСОБА_1 не вчиняв.

Відповідно до статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Оскільки кошти, які були отримані позичальником у позику не повернуті, а відтак суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості відповідно до боргової розписки.

Із вказаним висновком районного суду колегія суддів повністю погоджується.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.05.2023

Головуючий

Судді