КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1338/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

19 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Ковтун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд до ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що перебував у шлюбі з ОСОБА_2 з червня 1986 року до січня 2011 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року поділено нерухоме, рухоме майно та кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зауважував, що нерозподіленим залишилось майно на загальну суму 15 600 грн, яке в добровільному порядку ОСОБА_2 розподілити відмовляється.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на житлову кімнату « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та швейну машину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », які є його спадщиною, як майно померлої матері позивача; спальна кімната вартістю 3 000 грн; меблі для прихожої вартістю 300 грн; кухонний гарнітур вартістю 1 000 грн; телевізор «Панасонік» вартістю 300 грн; стаціонарний музичний центр «Панасонік» вартістю 200 грн; вбудована електроплита «Ардо» вартістю 300 грн; вбудована електродуховка «Ардо» вартістю 200 грн; пральна машина «Електролюкс» вартістю 600 грн; принтер «Хюлет пакард» вартістю 500 грн; сканер «Епсон» вартістю 200 грн; а всього на загальну суму 6 600 грн.

За відповідачем просив визнати право особистої приватної власності на житлову кімнату «Ладога» вартістю 3 000 грн; спальну кімнату білого кольору вартістю 2 000 грн; обідній стіл та 6 стільців вартістю 1 000 грн; телевізор «Панасонік» вартістю 300 грн; холодильник «Норд» вартістю 600 грн; кухонна електровитяжка вартістю 100 грн; мікрохвильова піч «Самсунг» вартістю 300 грн; комп`ютерний блок вартістю 1 000 грн; монітор «Самсунг» вартістю 500 грн; переносна магнітола «Левіс» вартістю 100 грн; пилосмок КМЕТ 1000 «Електрон» вартістю 100 грн, а всього на загальну суму 9 000 грн.

У квітні 2018 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Вказувала, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 14 червня 1986 року до 13 січня 2011 року.

На її утриманні залишилася донька студентка, 22 жовтня 1997 року народження. ОСОБА_1 примусово сплачує аліменти у розмірі 1/8 частини належної йому пенсії, інші пасивні доходи приховує.

Посилалася на те, що вона з ОСОБА_1 перед розірванням шлюбу домовились про добровільний поділ спільного майна, однак після розлучення ОСОБА_1 зажадав виділити йому більшу частину, без урахування інтересів дитини, а також приховав від суду майно, яке є спільним майном подружжя.

На підставі викладеного просила борг в сумі 368 298,64 грн, що становить в еквіваленті 14 000 доларів США, визнати спільним боргом подружжя та стягнути з ОСОБА_1 на її користь 1/2 його частину у розмірі 184 149,32 грн; визнати статутний капітал ПП «Бонка», що становить 3 500 грн, спільними корпоративними правами подружжя і розділити по 1/2 його частині між сторонами; визнати кошти ОСОБА_1 на рахунку ПАТ «КБ Приватбанк» спільними сумісними коштами подружжя та поділити їх порівну між сторонами; визнати такими, що є неподільними в натурі та належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності наступне майно, загальною вартістю 3 900 грн, у т.ч. меблевий кухонний гарнітур вартістю 1 000 грн; обідній стіл та 6 стільців вартістю 1 000 грн; меблі для прихожої вартістю 1 000 грн; телевізор «Панасонік» вартістю 100 грн; холодильник «Норд» вартістю 300 грн; мікрохвильова піч «Самсунг» вартістю 50 грн; скляна люстра «Три кулі» вартістю 500 грн; вбудована електроплита «Ардо» вартістю 100 грн; вбудована електродуховка «Ардо» вартістю 200 грн; кухонна електровитяжка вартістю 100 грн.

А також визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку поділу майна подружжя на телевізор «Панасонік» вартістю 300 грн; меблевий кухонний куточок вартістю 500 грн; кришталеву люстру вартістю 500 грн; скляну люстру вартістю 500 грн.; фотоапарат «Олімпус» вартістю 2 000 грн; житлову кімнату вартістю 1 000 грн; комп`ютер «Браво» вартістю 300 грн; ноутбук «Леново» вартістю 10 000 грн; визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на спальну кімнату « ІНФОРМАЦІЯ_3 » вартістю 5 000 грн; пральну машину «Електролюкс» вартістю 300 грн; кришталеву люстру вартістю 500 грн; меблеву спальну кімнату «Білоцерківська» вартістю 300 грн; книжкові полиці та письмовий стіл вартістю 200 грн; принтер вартістю 100 грн; сканер вартістю 100 грн; автомобіль «Шевроле Авео» вартістю 62 480 грн; автомобіль «Шевроле Епіка» вартістю 111 200 грн, який зареєстрований на ОСОБА_1 , передати у власність ОСОБА_2 в рахунок стягнення з позивача боргу в розмірі 7 000 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року та 21 грудня 2020 року внесено виправлення в описову та мотивувальну частини рішення від 06 листопада 2020 року.

Не погоджуючись з указаним рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить рішення в указаній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог первісного позову.

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив початок перебігу строку позовної давності, який почався не з дати розірвання шлюбу, а з дати, коли він дізнався про порушення своїх прав, після того, як ОСОБА_2 відмовилась від його пропозиції добровільно розподілити майно, викладене в його листі від 14 листопада 2016 року.

ОСОБА_2 не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року оскаржується позивачем в частині незадоволених вимог первісного позову, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що як позивач по первісному позову ОСОБА_1 , так і позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 по даній справі пропустили трирічний строк позовної давності для звернення до суду зі своїми позовами, який за своїм терміном і підставами відновленню не підлягає, що є підставою для відмови у задоволенні як первісного позову, так і зустрічного позову.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що з червня 1986 року по січень 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

13 січня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано, про що йдеться у свідоцтві про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року у справі №2-1124/12 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою.

У решті позову - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року у справі №753/6695/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року скасовано.

Визнано грошові кошти у розмірі 15 444,93 грн, які знаходилися на рахунку у ПАТ «Альфа-Банк», спільними коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України).

Згідно частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

За змістом частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно статті 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

У відповідності до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 19 квітня 2019 року звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до вимог зустрічного позову.

Зазначив, що відповідач ще у травні 2011 року подала позов про поділ майна подружжя. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року позов задоволено частково.

Отже, на переконання позивача, строк позовної давності сплинув 12 червня 2015 року, проте відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом 02 квітня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

05 листопада 2020 року ОСОБА_2 у своїх поясненнях по справі заявила про застосування строку позовної давності до первісних позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилалася на те, що термін та обставини, зазначені у заяві ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, стосуються не тільки її, а й самого позивача ОСОБА_1 , якому були відомі вказані ним обставини, а тому обоє могли звернутися до суду у встановлений законом термін про розподіл майна.

Зауважила, що ніяких невідомих або нових обставин не було відомо та не було виявлено жодним із співвласників.

Згідно частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Так, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Аналогічно питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

ОСОБА_1 як на підставу для звернення з позовом у 2017 році, зокрема в апеляційній скарзі, посилався на те, що йому стало відомо про порушення його прав лише 14 листопада 2016 року, після відмови ОСОБА_2 на письмові пропозиції ОСОБА_1 від 14 жовтня 2016 року та 14 листопада 2016 року щодо добровільного поділу майна.

Так, у матеріалах справи містяться письмові звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про добровільний розподіл майна від 14 жовтня 2016 року та 14 листопада 2016 року.

Проте, доказів направлення саме цих письмових звернень, їх отримання ОСОБА_2 , а також відмова останньої від запропонованого ОСОБА_1 розподілу, позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не доведено, що про порушення своїх прав щодо поділу майна він дізнався лише 14 листопада 2016 року, у той час як згідно матеріалів справи рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року поділено нерухоме, рухоме майно та кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що як позивач по первісному позову ОСОБА_1 , так і позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 у даній справі пропустили трирічний строк позовної давності звернення до суду зі своїми позовами.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 15 листопада 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, тобто через 6 років 10 місяців після розірвання шлюбу; в ході розгляду даної цивільної справи відповідач ОСОБА_2 02 квітня 2018 року звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, тобто майже через 7 років 3 місяці після розірвання шлюбу, не впливають на правильність висновків щодо пропуску сторонами строку звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та наявними у справі доказами, фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник