УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 759/15139/21

провадження № 61-4921ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою державної інноваційної фінансово-кредитної установи на ухвалу Святошинського районного суду від 09 вересня 2022 року та на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі, скасування наказу про припинення трудового договору, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року, позов задоволено, поновлено позивача на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 80 783 грн, допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 16 156,63 грн.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з заявою у порядку статті 236 КЗпП України, в якій, посилаючись на те, що на посаді його було поновлено наказом відповідача від 17 червня 2022 року, просив стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 124 405,82 грн середнього заробітку в зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, заяву задоволено. Стягнуто з державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток в зв`язку з затримкою виконання рішення суду в розмірі 124 405,82 грн.

Суди виходили з того, що в статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішення суду про поновлення на роботі від 08 листопада 2021 року виконано відповідачем із затримкою 17 червня 2022 року, а тому наявні підстави для застосування положень статті 236 КЗпП України. При цьому, відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що рішення суду було виконано без затримки.

Апеляційний суд зазначив, що посилання скаржника на те, що позивач не приступив до роботи, не впливають на висновок суду, оскільки правовідносини, які склались між сторонами після виконання рішення суду про поновлення на роботі, не є предметом розгляду у даній справі.

Апеляційним судом не взято до уваги доводи відповідача про відсутність фінансування установи з видатками на виконання рішення судів, оскільки майновий стан відповідача не впливає на право позивача на відшкодування йому середнього заробітку за час невиконання рішення суду з вини відповідача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

06 квітня 2023 року державна інноваційна фінансово-кредитна установа засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення. Зазначає, що установою своєчасно виконане судове рішення в частині негайного виконання, а саме наказом від 17 червня 2022 року ОСОБА_1 поновлено на посаді та допущено до виконання своїх обов`язків з 20 червня 2022 року, а з 01 лютого 2022 року з рахунку установи списано грошові кошти в розмірі 18 072,29 грн на підставі виконавчого провадження від 19 січня 2022 року. При цьому, ОСОБА_1 до виконання своїх обов`язків не приступив, оскільки мав на меті стягнути з установи лише грошові кошти. Зазначає, що у 2021 році у фінансовому плані установи не передбачалося витрат за рішенням суду, а відповідно до статуту вона не має права здійснювати сплату коштів, не затверджених фінансовим планом державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

Ураховуючи положення абзацу другого частини першої статті 390 ЦПК України, строк на касаційне оскарження державна інноваційна фінансово-кредитна установа не пропустила, оскільки повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складений 06 березня 2023 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Суди встановили, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року допущене негайне його виконання в частині поновлення позивача на роботі.

17 червня 2022 року Державною інноваційною фінансово-кредитною установою на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року було видано наказ, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера комп`ютерних систем відділу господарського забезпечення Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 12 червня 2021 року. Наказано приступити ОСОБА_1 до роботи з 20 червня 2022 року.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка» (синонім - зволікання), за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (див. постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15).

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

У постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 760/4080/19 (провадження № 61-9866св20) та від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) зазначено, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України).

Таким чином, суди встановивши, що роботодавець із затримкою виконав рішення суду про поновлення працівника на роботі та застосувавши до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, дійшли правильного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 , поданої у порядку статті 236 КЗПП України.

Доводи, на які посилається державна інноваційна фінансово-кредитна установа у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки їм було надану відповідну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суди допустили порушення норм процесуального та матеріального права, відсутні.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державної інноваційної фінансово-кредитної установи на ухвалу Святошинського районного суду від 09 вересня 2022 року та на постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2023 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук