Справа № 404/452/18
Номер провадження 4-с/404/20/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді Мохонько В.В.,

за участі секретаря Добровольської Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за скаргу боржника ОСОБА_1 на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саманчук Тетяни Володимирівни, стягувач: ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року боржник звернувся в суд зі скаргою в порядку цивільного судочинства, а саме, визначеному розділом VII «Судовий контроль за виконання судових рішень» ЦПК України, на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Саманчук Тетяни Володимирівни.

Скаргу мотивує тим, що 05.02.2018 року Кіровським районним судом м. Кіровограда видано судовий наказ по справі №404/452/18, за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Вказує, що добровільно сплачував аліменти.

Вважає, що державний виконавець Саманчук Т.В., допустила бездіяльність по примусовому стягненню з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 оскільки довгий час не надавала розрахунку заборгованості на всі звернення скаржника, так як на момент відкриття провадження боргу по сплаті аліментів не існувало.

Крім того, на численні звернення ОСОБА_1 виконавець надала розрахунок заборгованості станом 01.05.2022 року в якому вказано, що виник борг у сумі 20 642,87 грн.

Однак при розрахунку заборгованості державний виконавець нарахувала заборгованість згідно середньостатистичної заробітної плати по місцевості без вирахування податків, вчинила помилкові дії щодо визначення виду доходу, джерела та розміру для розрахунку заборгованості.

Вказує, що отримував фактичний дохід та сплатив фактичну суму податків, з 07.06.2022 не являється підприємцем спрощенцем на єдиній системі оподаткування, отримує дохід у вигляді пенсійних виплат. Тому просить розрахувати суму заборгованості станом на 07.06.2022 року.

Крім того, ОСОБА_1 не згоден з постановою державного виконавця про арешт майна боржника, оскільки заборгованості по сплаті аліментів у нього немає, аліменти сплачує вчасно.

Тому змушений звернутися до суду зі скаргою.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.07.2022 року скаргу залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків, які боржник виконав.

Відповідно до ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09.09.2022 року прийнято до розгляду та витребувано від Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) для долучення до справи належним чином засвідчену копію виконавчого провадження №55728617.

09.11.2022 року та 07.12.2022 року на виконання вимог ухвали суду направлено матеріали виконавчого провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги скарги підтримав, просив задовольнити.

Державний виконавець Саманчук Т.В. в судовому засіданні заперечила проти доводів скарги, просила відмовити.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, повідомлялась.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , державного виконавця Саманчук Т.В., дослідивши матеріали скарги, суд приходить до висновку щодо відмови у її задоволенні, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.02.2018 №790/к, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є органом державної виконавчої служби, у складі якого утворено відділ примусового виконання рішень, Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» відповідно до цього Закону державними виконавцями є керівники органів державної виконавчої служби, їхні заступники, головні державні виконавці, старші державні виконавці, державні виконавці органів державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом №1403-VIII.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

У відповідності до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наданої суду копії виконавчого провадження ВП № 55728617 судом встановлено, що 09.02.2018 за заявою стягувача державним виконавцем Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Житньою В.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу №404/452/18 виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда на стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з 23.01.2018 р. і до 04.12.2032 р.

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області по справі № 404/1250/18 від 24.04.2019 р. змінено частину на 1/6 а частку заробітку (доходу) але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що державним виконавцем було враховано при нарахуванні заборгованості зі сплати аліментів.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження з 06.04.2018 р. по 08.08.2018 року виконавче провадження перебувало на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Кіровоградській області.

Постановою державного виконавця Житньою В.А. від 09.02.2018 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно.

14.02.2018 року постановою державного виконавця ОСОБА_4 накладено арешт на відкриті рахунки в юридичних та банківських установах

10.08.2018 року державним виконавцем Саманчук Т.В. у постановах про зняття арешту мана знято арешт з всього рухомого майна та знято арешт з рахунків боржника.

Стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що зняття арешту з майна боржника зі сплати періодичних платежів може бути у разі погашення заборгованості, якщо рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Станом на 01.08.2018 р. заборгованість зі сплати аліментів була відсутня, державним виконавцем, відповідно до вимог статті 59 Закону України постановами від 10.08.2018 р. звільнено лише рухоме майно та кошти з-під арешту, оскільки зняття арешту з майна боржника можливе в разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Порядок стягнення аліментів визначено статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» та розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до п. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Як вбачається з розрахунку заборгованості 01.05.2022 року боржник ОСОБА_5 станом на 01.05.2022 року має заборгованість у розмірі 20 642,87 грн.

Згідно даного розрахунку вбачається, що виконавче провадження було відкрито на підставі судового наказу, стягнення проводилось в розмірі частини, однак у травні 2019 року стягнення проводилось у відповідності до рішення суду у розмірі 1/6 частки, а потім з грудня 2021 року 50% прожиткового мінімуму.

ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому має сплачувати аліменти виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Аліменти сплачувались та надавались докази про сплату наявні в матеріалах виконавчого провадження, однак в деяких платіжних дорученнях в призначенні платежу зазначено «для зарахування на к/р».

Листом від 13.12.2018 р. за вихідним номером 63669 ОСОБА_1 було роз`яснено, що оскільки в платіжних дорученнях відсутнє підтвердження сплати аліментів, для перерахування заборгованості зі сплати аліментів необхідне підтвердження від стягувача щодо отриманих нею сум як аліменти.

Як вбачається з наданих боржником документів про перебування на обліку в ГУПФУ як отримувача пенсії, державним виконавцем, керуючись вимогами статей 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» 07.06.2022 р. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено до бухгалтерії УПФУ.

Відповідно до вимог ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50%. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбуття боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, у таких випадках розмір відрахувань не може перевищувати 70%.

Оскільки у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, державним виконавцем в постанові про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника зазначено проводити утримання в розмірі 50 %, з яких 16,6% поточні відповідно до виконавчого документа та 33,4% до погашення заборгованості, що виникла у разі неповної сплати аліментів.

Не погоджуючись із діями та рішенням державного виконавця у виконавчому провадженні, скаржник в порядку ст. 447 ЦПК України звернувся із скаргою до суду.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, а також порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця.

Статтею 5 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Положеннями ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши матеріали скарги, суд приходить до переконання, що вимоги чинного законодавства державним виконавцем були додержані в повному обсязі та за таких обставин, приходить до висновку, що наведені у скарзі факти не знайшли свого підтвердження в суді, а тому скарга є необґрунтованою та в її задоволенні слід відмовити.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саманчук Тетяни Володимирівни, стягувач: ОСОБА_2 - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Повний текст судового рішення складено 24.05.2023 року

Суддя

Кіровського районного суду

м. Кіровограда В.В.Мохонько