Справа №461/6360/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2023 року Галицький районний суд м. Львова
в складі: головуючого судді Волоско І.Р.
секретар судового засідання Сливка І.П.
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_3
відповідача ОСОБА_4
представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові у спрощеному позовному проваджденні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання.
Свої вимоги мотивує тим, що 23 жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_4 був укладений Договір довічного утримання, відповідно до п.1. цього договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 (набувач) належну їй (позивачу) на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняла зазначену квартиру та зобов`язалася довічно утримувати та доглядати її (позивача). Відповідно п. 7 договору, за згодою сторін, обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом; у разі смерті відчужувача набувач зобов`язана поховати її. Відповідно п.8 договору, грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 500 грн., яка в майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Позивач зазначає, що умови договору вона виконала в повному обсязі, внаслідок чого ОСОБА_4 набула право власності на квартиру, але останньою договірні зобов`язання по утриманню та догляду за нею не виконувалися. Позивач вже зверталась до суду з позовною заявою про розірвання цього договору, 28 березня 2022 року Галицьким районним судом м. Львова у справі № 461/2514/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання Договору довічного утримання, було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог; 10 травня 2023 року Верховний Суд скасував рішення апеляційного суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції. Позивачка, подавши новий позов, настоює, що і після подачі позову в 2021 р. та ухвалення судового рішення, по теперішній час вона також не отримувала і не отримує від ОСОБА_4 будь-якого довічного забезпечення. ОСОБА_4 штучно створює видимість виконання умов договору, здійснюючи періодичні оплати за комунальні послуги. ОСОБА_1 стверджує, що втратила довіру до ОСОБА_4 ще влітку 2018 року, коли загострилися хвороби, і вона на певний час витратила зір.з цього часу і по даний час остання не цікавилась станом її здоров`я та потребою у медичному обстеженні; окрім того, з квартири почали пропадати речі, документи, в чому вона підозрює відповідачку. У зв`язку із невиконанням договору довічного утримання просить позов задоволити і розірвати такий.
Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому. Зазначили, що відповідачка, отримавши у власність квартиру ОСОБА_1 , не забезпечувала і не забезпечує її договірним утриманням, допомогою та послугами, тобто не несе відповідних співрозмірних набутому майну витрат, що свідчить про порушення умов спірного договору та підставність його розірвання в судовому порядку. За весь час дії спірного договору не було жодного місяця, коли б ОСОБА_4 належно виконувала свої договірні зобов`язання. Позивач наголосила на тому, що вона не довіряє відповідачу, вважає за необхідне та доцільне розірвати договір довічного утримання. Поведінка ОСОБА_4 , зокрема, останній рік, свідчить про її небажання здійснювати довічне забезпечення відчужувача квартири, а лише створювати таку видимість, з огляду на вік відповідачки.
Відповідач ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначили, що ОСОБА_4 умови договору довічного утримання виконує належним чином, зокрема, з липня 2022 року оплачує комунальні послуги. Неодноразово намагалась допомогти ОСОБА_1 , однак, остання не приймала такої допомоги, не пускала в квартиру, ображала. Від позивачки не надходило жодних запитів щодо необхідності надання їй допомоги, матеріальної чи медичної, однак , таку допомогу приймає від сусідів. Такі дії позивачки свідчать про відмову від спірного договору в односторонньому порядку,тому в позові просить відмовити.
Ухвалою суду від 09 серпня 2023 року у справі відкрите спрощене позовне провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина 1 статті 749 ЦК України).
Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності, згідно з частиною 2 статті 749 ЦК України.
Відповідно до ст. 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, згідно частини 1 статті 755 ЦК України.
Положення ч.1 ст.755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.
Нормою ч. 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотними є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом встановлено, що 23 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений Договір довічного утримання.
Відповідно п. 1 договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_4 (набувач) належну позивачці на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняла зазначену квартиру та зобов`язалася довічно утримувати та доглядати її (позивача).
Відповідно п. 7 договору, за згодою сторін, обов`язок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом; у разі смерті відчужувача набувач зобов`язана поховати її.
Відповідно п. 8 договору, грошова оцінка, зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 500 грн., яка в майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання; здійснення догляду та необхідної допомоги; надання побутових послуг; забезпечення, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами, незалежно від їх вартості; у разі виникнення потреби забезпечити іншими видами матеріального забезпечення та доглядом; у разі смерті відчужувача набувач зобов`язана поховати її.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому, саме відповідач (набувач квартири за договором) мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача (позивача у справі) шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п.81 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 390/34/17 від 10 квітня 2019 року міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати та кухні. Туалет знаходиться на загальному балконі будинку та перебуває у спільному користуванні з іншими мешканцями, ванна кімната в квартирі відсутня.
ОСОБА_1 з її згодою , в порядку ст.92 ЦПК України, допитана судом в якості свідка. Під присягою та будучи попередженою про кримінальну відповідальність, ствердила, що до 2018 року стосунки між нею та ОСОБА_4 були нормальними, але після її хвороби і часткової сліпоти відносини між ними суттєво погіршились. Відповідачка до неї не навідувалась, за житлові-комунальні послуги неоплачувала, в елементарному побуті не допомагала. В період дії договору позивачка самостійно, купувала продукти харчування, ліки. В квартирі немає сантехнічних вигод, немає елементарних побутових приладів, немає телевізора, пральної машинки, тюлі на вікнах; в квартирі останні 15 років не робився елементрний ремонт тощо. Така ситуація продовжується і після попереднього рішення суду, протягом 2022-2023 р.р., тому вона втратила надію, що може бути їй з боку ОСОБА_4 забезпечена належна старість. Єдине, визнає, що влітку 2022 року ОСОБА_4 змінила деякі рахунки по оплаті за житлові комунальні послуги, і проводить періодичні проплати. Однак, за всі комунальні послуги оплачує сама позивачка із своєї пенсії. Їй допомагають сусіди, інколи дають їсти, купують продукти та ліки, за що дає свої гроші. Вона перестала довіряти ОСОБА_4 , переживаючи за свій стан здоров`я та своє життя відмовилась від допомоги останньої. Спілкуватись з відповідачкою вона не може, оскільки поведінка останньої спричиняє негативні наслідки для її здоров`я, після кожної зустрічі в неї підвищується тиск та болить голова. Вона втратила довіру до ОСОБА_4 та хоче дожити свої роки спокійно, відтак, просить розірвати цей договір.
Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні визнала, що дійсно, за час договірних правовідносин, не здійснювала покращень санітарно-побутових умов проживання позивачки, не проводила ремонтів житла та не допомагала у побуті, не прибирала, оскільки позивач проти цього заперечувала, хотіла все контролювати і робити сама, говорила, що не потребує таких послуг, а також не зверталась до неї з такими запитами, відтак, жодних покращень у набутій у власність квартирі відповідач не проводила, а за комунальні послуги по квартирі оплачує онлайн її син з липня 2022 року.
З долучених до матеріалів справи повідомлень на оплату комунальних послуг, квитанцій про їх оплату та розрахунку їх оплати позивачем з липня 2022 року по листопад 2023 року вбачається, що позивач самостійно щомісячно оплачує своє проживання у відчуженій на користь відповідача квартирі, з липня 2022 року по листопад 2023 року позивачем оплачено комунальні послуги по проживанню у квартирі на загальну суму 11 982,71 грн.
Під час розгляду справи встановлено, що деякі особові рахунки по комунальних платежах за адресою переданої за договором довічного утримання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 переоформила на своє ім`я в червні 2022 року.
Відповідач вважає, що до цього переоформлення вона не мала підстав сплачувати платежі по квартирі.
З долучених ОСОБА_4 банківських квитанцій по оплаті комунальних послуг по відчуженій на її користь квартирі вбачається періодична часткова оплата відповідачем рахунків по квартирі з липня 2022 року.
Однак, п.7 договору зобов`язує відповідача забезпечити безоплатне проживання позивача у відчуженій на користь відповідачки квартирі з 23 жовтня 2008 року, а також забезпечувати позивача належним утриманням та допомогою з цієї ж дати.
Суд встановив, що позивач надалі сплачує ці платежі самостійно, що стверджується наявністю у неї відповідних квитанцій, і відповідачем не оспорюбється.
Зазначене дає підстави вважати, що відповідачем не виконувалися умови п. 7 договору, згідно якого вона зобов`язана забезпечити позивача з 23 жовтня 2008 року житлом шляхом збереження за нею права безоплатного пожиттєвого проживання у цілій відчужуваній квартирі без конкретного визначення частини помешкання. Крім цього договірного зобов`язання, тягар утримання майна відповідно до статті 322 ЦК України покладено саме на його власника, яким стала відповідач після укладення договору.
Пунктом 8 спірного договору визначена грошова оцінка видів матеріального забезпечення на місяць у розмірі 500 грн., яка в майбутньому підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Відповідач ОСОБА_4 , наголошуючи на грошовій оцінці, зазначеній у договорі видів матеріального забезпечення у розмірі 500,00 грн., не повідомила суду розмір грошової оцінки станом на момент розгляду спору з урахуванням індексації, а також не надала суду доказів своїх щомісячних витрат довічного забезпечсення позивачки.
Згідно розрахунку індексації грошової оцінки матеріального забезпечення по причині інфляційних втрат, розмір щомісячного грошового забезпечення позивача за договором мав збільшуватися щомісяця і станом на час розгляду справи сума такого забезпечення повинна становити 2 649,00 грн.
Крім цього, позивачка ОСОБА_1 потребує медичного обслуговування в силу свого віку (1932 року народження) та стану здоров`я, що стверджується відповідними медичними документами.
Відповідно до доданих медичних документів, судом встановлено, що ОСОБА_1 обслуговується у Комунальному некомерційному підприємстві «1-а міська поліклініка м. Львова» та проходить огляди у сімейного лікаря, згідно рекомендацій якого купує та приймає ліки від тиску та головного болю, а також використовує слуховий апарат, який було придбано за допомоги сусідів.
Відповідач вказує, що не забезпечувала позивачку ліками згідно з рецептами лікарів у зв`язку із відсутністю таких рецептів (їх позивачка не надавала).
При цьому, ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_4 не цікавилася станом її здоров`я, не пропонувала періодичного медичного обстеження, консультацій лікарів, придбання ліків, а станом на теперішній час позивачка не отримує та не може отримувати допомогу відповідача по причині недовіри до неї.
Суд вважає, що один випадок супроводу відповідачем позивача для медичного обстеження у липні 2018 року, що підтверджено відповідними доказами, не свідчить про належне виконання умов договору довічного утримання, який передбачає регулярне та постійне забезпечення відповідачем утримання та догляду за позивачем.
В судовому засіданні були допитані свідки сторін.
Так, свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що знайома з ОСОБА_7 багато років, працюючи у поштовому відділенні, яке обслуговувало будинок АДРЕСА_2 , на якій проживала позивачка. Вона постійноприходила отримувати пенсію, оплачувала за комунальні послуги. Після виходу на пенсію свідок продовжила спілкування з позивачкою, в них дружні відносини, вона допомагає їй в побуті: пере речі, відвозить на кладовище до батьків, допомагає в купівлі продуктів та ліків. Зі слів позивачки знала, що вона уклала договір довічного утримання, який хоче розірвати в зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 його умов. Вказує, що особисто з ОСОБА_4 не знайома, проте бачила її кілька разів за отсанні два-три роки та один раз спілкувалась з нею телефоном, коли відповідач наказала їй не приходити до ОСОБА_1 і що вони самі з усім розберуться. Ствердила, що позивачка проживає дуже бідно, в квартирі немає елементарних умов, немає телевізора, пральної машинки, на вікнах занавісок, тощо. Але оскільки ОСОБА_1 постійно її просить приходити і допомогати, то вона з поваги до похилого віку останньої допомагає в необхідному. На її житло не претендує, т.я. таким забезпечена.
Свідок ОСОБА_8 - сусід ОСОБА_1 з 2015 року, показав суду, що є учасником АТО, займається волонтерством і благодійністю, допомагаючим усім потербуюючим. Також пояснив, що позивачка є одинокою старою, немічною жінкою і часто звертається з різними проханнями про допомогу до нього та членів його сім`ї. На прохання позивачки він безкорисно встановив в її квартирі лічильник води, поміняв крани та замок у вхідних дверях. Підтвердив, що оскільки позивачка живе сама, то до неї навідуються сусіди, за потребою приносять позивачці їжу, воду, ліки. З ОСОБА_4 особисто не знайомий, жодного разу в будинку небачив, однак близько року тому отримав від неї телефонний дзвінок, в якому вона вимагала залишити ОСОБА_1 в спокої, оскільки «вони туди зайшли перші». Свідок категорично наголосив, що на квартиру ОСОБА_1 не претендує, т.я. має своє житло і є забезпеченою людиною. Однак, не може відмовити людині похилого віку у потребі; вона кожного дня з самого ранку чекає його біля під`їзду і про щось просить, тому зі своєю життєвою позицією не може їй відмовити.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що є чоловіком відповідача ОСОБА_4 . Зазначив, що оспорюваний договір виконується належним чином, їхній з відповідачкою син оплачує онлайн комунальні платежі, до яких має доступ, оскільки не всі рахунки ними переоформлені. Жодних претензій чи прохань ОСОБА_1 ні до його дружини, ні до його сім`ї з приводу неналежного виконання умов договору довічного утримання не мала.
Свідок ОСОБА_10 , яка є сусідкою ОСОБА_1 , в судовому засіданні пояснила, що знайома зі сторонами протягом багатьох років, оскільки проживає по сусідству. Зазначила, що ОСОБА_1 з багатьма речами справляється сама, неодноразово бачила, як вона сама несла пакети з продуктами чи воду до себе на 4 поверх. Бачила, що їй допомагають сусід ОСОБА_11 з третього поверху та сусідка ОСОБА_12 з четвертого поверху. Зазначила, що сусід ОСОБА_11 безкорисливо допомагає багатьом в будинку, а також облаштував власним коштом спільну для всіх мешканців вбиральню на їх поверсі. Колись і вона допомагала позивачці, однак через ряд обставин припинила спілкування з нею.
Таким чином, слід прийти до переконливого висновку, що за встановленними обставинами у даній справі похилий вік ОСОБА_1 (91 рік) та допомога їй у щоденному побуті з боку добросовісних і безкорисливих сусідів, в жодній мірі не пов`язується із невиконанням чи неналежним виконанням відповідачкою умов договору довічного утримання. Суд не встановив впливу на позивачку третіх осіб за період 2022-2023, який є предметом даного судового спору. ОСОБА_1 у своєму віці самостійно себе обслуговує, є адекватною і послідовною у своїй поведінці, розладів психічної діяльності в неї не спостерігається, що стверджуєтьтся оглянутимим судом матеріалами амбулаторної картки хворої; її волевиявлення на даний час є свідомим і відповідає виниклій ситуації.
Суд також немає сумнівів у правдивості тверджень позивачки щодо невиконання умов договору довічного утримання, які відповідачка не спростувала в судовому засіданні. ОСОБА_4 не заперечує, що дійсно останні два роки не спілкується із ОСОБА_1 і не допомагає їй, лише частково оплачує комунальні послугни, покликаючись на небажання останньої отримувати таку допомогу.
Разом з тим, слід звернути увагу, що приймаючи на себе обов`язки по наданню позивачці довічного утримання, набувач ОСОБА_4 повинна була вживати всіх належних заходів забезпечення належних умов і потреб ОСОБА_1 , адже відносини сторін хоча і є оплатними, але не є еквівалентним, тому їх не можна зводити до майнових, важливе значення в такому спорі має догляд і утримання відчужувача. А також життєві принципи людяності, співчуття та розуміння особливостей старості людини та її потерб у цьому віці.
Відповідачка не шукала способів урегулювання та вирішення питання довічного забезпечення останньої і лише вже в часі розгляду справи письмово звернулась до ОСОБА_1 з приводу її потреб.
ОСОБА_4 в судовому засідання пояснила, що всі оплати за комунальні платежі сплачує її син. Розмір, суми цих оплат, види послуг пояснити не змогла, що свідчить про необізнаність про такі та їх формальність з метоюб створення видлимості виконання умов договору.
Щодо доданої відповідачем судової практики, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Подібність спірних правовідносин у справах можливо визначити за допомогою трьох критеріїв. З-поміж них змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а суб`єктний і об`єктний додатковими. Останні два критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду у справах №№ 233/2021/19, № 209/3085/20).
Але при цьому, вказані постанови Верховного Суду містять узагальнюючий висновок, який підлягає застосуванню у цій справі: відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей12,81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.
Такі ж висновки Верховного Суду містяться у Постановах у справі № 752/818/17 від 13 травня 2021 року та у справі № 644/1566/19 від 24 червня 2021 року, зокрема, істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 6 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.
Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
При цьому, ст. 525 ЦК України не допускає односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору
Відповідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Керуючись ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Норми чинного цивільного законодавства України та правові висновки Верховного Суду покладають саме на відповідача, як набувача відчуженої за договором довічного утримання квартири, обов`язок доведення належного виконання нею договірних зобов`язань за спірним договором по довічному утриманню та догляду за ОСОБА_1 .
Таких доказів ОСОБА_4 не надано та не здобуто судом при розгляді справи, долучені відповідачем до матеріалів справи квитанції по оплаті комунальних послуг по спірній квартирі з липня 2022 року свідчать про виключно часткову оплату відповідачкою комунальних послуг з липня 2022 року та, відповідно, про правдивість тверджень позивача щодо самостійної оплати нею свого проживання у спірній квартирі.
Суд вважає, що неповна періодична оплата ОСОБА_4 комунальних послуг з липня 2022 року по спірній квартирі не є достатнім доказом належного виконання умов спірного договору по довічному утриманню та допомозі ОСОБА_1 .
Відтак, відсутність доказів договірного утримання та допомоги ОСОБА_4 ОСОБА_1 свідчить про невиконання відповідачкою належним чином своїх зобов`язань за договором довічного утримання, що зумовлює правові підстави для розірвання цього договору.
Крім відсутності доказів належного виконання відповідачкою умов спірного договору, судом, при розгляді справи також встановлено, що між сторонами спірного договору існує напруженість та психологічна несумісність, обґрунтоване небажання позивача ОСОБА_1 будь-якої участі ОСОБА_4 в її житті є суттєвою підставою у даному випадку для розірвання спірного договору. Суд при цьому надає перевагу волевиявленню особи, що ініціювала укладення договору ОСОБА_1 , яка не отримувала очікуваного дотримання умов договору та не бажає в подальшому отримувати від ОСОБА_4 будь-що на виконання спірного договору.
Примус на виконання такого договору у даному випадку суд вважає недопустимим, оскільки характерною рисою договору довічного утримання та допомоги є добра воля сторін договору, їхня взаємна довіра та повага, чого, із пояснень всіх учасників справи та свідків, у спірних правовідносинах не вбачається вже багато років.
З урахуванням наведеного, з огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання та про наявність правових підстав для розірвання цього договору.
Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені матеріалами справи, підлягають стягненню з відповідача.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -
Розірвати Договір довічного утримання, укладений 23 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 6-3945.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1073,6 грн.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 листопада 2023 року.

Суддя І.Р. Волоско