Справа № 464/5988/23
пр.№ 2/464/1682/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2023 Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.,

секретар судових засідань Ліщук Ю.П.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Пашука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» про визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження передбаченими пунктами 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 Договору безпроцентної позики від 02.03.2023, що підписаний позивачем та відповідачем.

Мотивує позов тим, що позивачем не підписувався жоден регламент третейського суду і з ним він не ознайомлювався, жодних коштів відповідно до договору позики не отримував. Вказує, що договір підписаний позивачем 02.03.2023, а вже наступного дня позивач звільнений 03.03.2023, що вказує на те, що вказаний договір не спрямований на вільне волевиявлення сторін. Вважає, що договір безпроцентної позики є неукладеним, а відтак і третейська угода у вигляді третейського застереження є також неукладеною. Просить суд визнати недійсною третейську угоду у вигляді третейського застереження передбаченими пунктами 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 Договору безпроцентної позики від 02.03.2023.

Ухвалою від 15.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Від відповідача 05 жовтня 2023 року через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, за змістом якого просить позов залишити без задоволення. Вважає доводи позовної заяви необґрунтованими, вказав, що між позивачем та відповідачем укладено договір безпроцентної позики від 02.03.2023, з умовами якого позивач ознайомлений. Позивачем не наведено жодних доказів недійсності вказаного договору. Стверджує, що сума позики, відповідно до п.2.2 Договору надана позивачу у готівковій формі, про що свідчить видатковий касовий ордер. Вважає, що вказаний договір укладений у відповідності до ст.1046 ЦК України, а тому укладеною є і третейська угода у формі третейського застереження. Просить в позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Від представника позивача адвоката Миколів А.М., який діє на підставі ордеру серії ВС № 1178807, 30 жовтня 2023 року через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій наполягає на тому, що жодних коштів позивач не отримував. Видатковий касовий ордер не доказом у підтвердження отримання позивачем коштів, а тому у відповідності до ст.1051 ЦК України, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача - адвокат Миколів А.М. в судовому засіданні у вступному слові позов підтримав, надав пояснення, аналогічні зазначеним в позові та відповіді на відзив. Наполягає, що позивач не міг отримати одночасно в касі підприємства 416 000 грн., оскільки згідно Положення про ведення касових операцій існують граничні суми розрахунків готівкою для фізичних осіб і такий розмір не може перевищувати 50 000 грн. Зазначив, що 02.03.2023 керівництво підприємства тиснуло на позивача, під тиском і погрозами примусили підписати договір безпроцентної позики, розписатись у видатковому касовому ордері про ніби то отримання коштів, які позивач реально не отримав і не позичив. Підтвердженням є звільнення позивача наступного дня з підприємства. Просить позов задовольнити, визнати недійсним третейське застереження у Договорі безпроцентної позики від 02.03.2023 між ОСОБА_3 та ПрАТ «Концерн Хлібпром».

Представник відповідача Пашук А.В., діючи згідно довіреності №1047 від 02.02.2023 (а.с.49) в судовому засіданні у вступному слові позов заперечив. Просить врахувати, що позика позивачу надавалась у готівковій формі, договір, в якому є третейське застереження є дійсними. Однак, ОСОБА_3 не виконав свого зобов`язання, позичені кошти підприємству не повернув. Вказує, що факт отримання грошей позичальником підтверджується цим договором, який власноручно позивачем підписаний, а також видатковим касовим ордером від 02.03.2023, в якому позивач власноручно підписав про одержання ним 416000 грн. Зважаючи на це, будь-які заперечення позивача про неотримання жодних коштів є неправдивими. Враховуючи той факт, що позивачем не виконано боргового зобов`язання, тому підприємство звернулось до третейського суду про примусове стягнення неповернутих коштів. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт одночасно отримання коштів в касі і подальшої передачі іншим особам. Покликання позивача на те, що договір позики підписаний під впливом обману, погроз, а відтак договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, є такими, що не відповідають дійсності. В договорі позики своїми підписами сторони узгодили, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, зокрема, вказали, що умови договору відповідають реальній домовленості сторін, а також правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків та не приховує інший правочин, позивач не був визнаний недієздатним, діяв добровільно, без будь-якого фізичного чи психологічного тиску, розумів значення своїх дій та правові наслідки укладення договору позики. Просить відмовити у позові.

Заслухавши вступні слова учасників процесу, оглянувши матеріали справи, постановляючи рішення відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд приходить до наступного.

Зважаючи на статус сторін та характер правовідносин, останні, регламентуються, насамперед, положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про третейські суди», а також умовами договору від 02.03.2023 безпроцентної позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Судом встановлено, що 02.03.2023 між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Концерн Хлібпром» укладено договір безпроцентної позики. Відповідно до пунктів 2.1 договору позики позикодавець передав позичальнику безпроцентну грошову позику у сумі 416 000 грн. до 31.03.2023.

За умовами пунктів 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 договору сторони домовились, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього договору, або в зв`язку з ним (при його укладенні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеними, визнанні недійсними і т.ін.) підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація», якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів. Сторони прийшли до взаємної згоди про те, що третейський розгляд здійснюється Третейським судом, в складі одного третейського судді, який призначається в порядку, передбаченому Регламентом Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація». Сторони визнають обов`язковість рішення обраного Третейського суду відповідно до ст.50 Закону України «Про третейські суди». Протокол засідання Третейського суду не ведеться. Сторони зобов`язуються сумлінно виконувати обов`язки і вимоги Третейського суду з метою об`єктивного розгляду спору. Рішення Третейського суду для сторін є остаточним і підлягає виконанню. Договір підписаний сторонами та скріплений печаткою відповідача без зауважень та виправлень. (а.с.7)

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у визнанні недійсним третейського застереження, а також заперечення позивача в отриманні ним коштів, відповідно до п.2.2 Договору.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст.217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (окремих частин договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (окремих частин договорів) недійсними і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (окрема частина договору).

Так, звертаючись до суду, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що готівкових коштів від відповідача він не отримував, а відтак договір безпроцентної позики є неукладеним, а також на те, що він не був ознайомлений з регламентом третейського розгляду.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» третейську угоду визначено як угоду сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 3 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Аналіз чинного законодавства України про третейський розгляд спорів дозволяє зробити висновок, що це вид недержавної незалежної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Здійснення третейськими судами функцій захисту є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів у цивільних і господарських правовідносинах.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, жодним чином не обмежує визначені ст. 55 Конституції України механізми захисту прав суб`єкта, а є одним із додаткових способів реалізації права на захист своїх прав.

Згідно п.6.1. договору від 02.03.2023 сторони домовились, що спори і розбіжності між сторонами вирішуються третейським судом при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація».

Регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» знаходиться у вільному доступі в мережі інтернет на сайті (http://arbitr.net.ua).

Оцінюючи в конкретному випадку питання щодо виконуваності третейського застереження, суд вказує на те, що з умов розділу 6 про порядок вирішення спорів вказаного договору можливо встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певного третейського суду чи регламенту, оскільки в договорі наявне посилання на засновника третейського суду (а саме: Асоціація «Всеукраїнська інвестиційна асоціація»), що дає можливість встановити всю необхідну інформацію для виконання третейського застереження, а також виключає існування установ зі схожою назвою та іншим регламентом.

Одночасно Закон України «Про третейські суди» не вимагає обов`язкового зазначення у третейській угоді, у тому числі і у вигляді третейського застереження, відомостей про місцезнаходження визначеного сторонами третейського суду, його регламенту.

Тобто, сам факт не ознайомлення позивача з регламентом не доводить наявність обставин, які вказують на недійсність договору чи його окремих пунктів, що вплинуло б на їх волевиявлення. Матеріали справи не містять доказів того, що при укладенні договору, який містить оспорюване третейське застереження, сторони були неповноважними, їх волевиявлення було не вільним та не усвідомленим, не відповідало їх внутрішній волі, угода носить характер удаваної чи мнимої, приховує іншу угоду чи не відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину, ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Встановлено що, сторони добровільно уклали договір безпроцентної позики і погодились на усі його умови.

Крім цього, відповідно до п.7.7 Договору, такий набирає чинності в день підписання сторонами і підтверджує факт передачі позикодавцем позичальникові грошової суми позики в п.1.1 договору. Наведене підтверджується і видатковим касовим ордером від 02.03.2023.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними пунктів договору, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними на момент їх вчинення, без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Незважаючи на надані стороною позивача докази, серед яких є копія заяви представника потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_4 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, копія ухвали слідчого судді про зобов`язання службової особи ВП №2 Львівського РУП №2 ГУ НП у Львівській області внести відомості до ЄРДР, доводи про наявність введення позивача в оману під час укладення договору безпроцентної позики не є достатньо обґрунтованими. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що на час укладення такого договору мало місце свідоме приховування факту реального настання правових наслідків, які обумовлені договором, і такими діями позивача введено в оману, суду не надано. Також не надано суду переконливих доказів, що в даному випадку 02.03.2023 позивач реально не отримав позичені кошти в касі підприємства.

Отже, позивачем не доведено, що оспорюване ним третейське застереження не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди», тому у суду відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним третейського застереження.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним третейського застереження передбаченими пунктами 6.1, 6.2, 6.3, 6.4 Договору безпроцентної позики від 02.03.2023.

На підставі ст.207, 215, 1046,1047 ЦК України, Закону України «Про третейські суди», керуючись статтями 81, 141, 265Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Концерн Хлібпром" про визнання недійсною третейської угоди у вигляді третейського застереження залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Концерн Хлібпром», адреса: м.Львів, вул.Хлібна, 2, .

Повний текст рішення складено 28.11.2023.

Суддя О.Ю.Горбань