Справа № 338/194/22
Провадження № 22-ц/4808/499/23
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Мальцева
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Баркова В.М., Луганської В.М.

секретар Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного Івано-Франківської області суду від 17 січня 2023 року під головуванням судді Шишка О.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 91917,69 грн, що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та 10000 грн моральної шкоди.

Позов обґрунтовує тим, що 09 серпня 2021 року близько 21 год 20 хв в селищі Богородчани на вул. Грушевського Івано-Франківського району Івано-Франківської області неповнолітній ОСОБА_3 , керуючи квадроциклом марки «FORTE BRAVES 200», порушив вимоги п.12.1, 13.1 Правил дорожнього руху: не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Peugeot Partner» під керуванням позивача. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Неповнолітній ОСОБА_3 є сином відповідача, і відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» не мав права на керування транспортними засобами.

Постановою Богородчанського районного суду від 06 грудня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень. Вважає, що вказаною постановою встановлено факт, що неповнолітній ОСОБА_3 , який є сином відповідача, на належному відповідачу транспортному засобу, в результаті порушення правил дорожнього руху, допустив зіткнення із транспортним засобом позивача, в результаті чого була завдана шкода майну позивача.

Відповідно до звіту із визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість майнового збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди складає 37164,73 грн., а вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 91917,69 грн.

Позивач зазначає, що стаття 1187 ЦК України та п.2.2. ПДР дають підстави для висновку, що управління транспортним засобом, який є об`єктом підвищеної небезпеки, може бути передано третій особі лише за умови, що ця особа наділена правом на керування транспортним засобом. Якщо управління транспортним засобом передано особі, яка не має такого права, то вважається, що об`єкт підвищеної небезпеки не вийшов із володіння його безпосереднього володільця і саме він буде нести відповідальність за завдану шкоду. Просить стягнути з відповідача, який передав управління транспортним засобом неповнолітньому сину ОСОБА_3 , тобто особі, яка за ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» не має такого права, спричинену йому шкоду в розмірі 91917,69 грн.

Також позивач вказує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої був син відповідача, йому була спричинена моральна шкода, що полягає в моральних (душевних) стражданнях та переживаннях через пошкодження власного майна, погіршення його технічного і естетичного стану, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. Таку шкоду оцінює в 10000 гривень, які також просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року до розгляду справи залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Богородчанського районного суду від 17 січня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення 91917,69 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій заперечує законність ухвали Богородчанського районного суду від 29 вересня 2022 року про залучення третьої особи, вважає її такою, що прийнята з неправильним застосуванням норм ч.ч.1,3 ст. 5 ЦК України, п.3 ч.1 ст. 260 ЦПК України, також вважає рішення Богородчанського районного суду від 17 січня 2023 року незаконним, завідомо неправосудним, таким, що прийнято з неправильним застосуванням норм ч.2, 9 ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», пункту 2.2 ПДР, затверджених КМУ від 10.10.2021 № 1306, ч.1 ст. 31, ч.ч.1,2 ст. 32, 1187 ЦК України з огляду на наступне.

В обґрунтування скарги зазначив, що ухвалою від 15 серпня 2022 року Богородчанський районний суд закрив підготовче провадження у даній справі, призначив справу до судового розгляду на 14 вересня 2022 року, тому відповідно до імперативних вимог ч.1,3 ст.53, п.3 ч.1 ст.260 ЦПК України, після закінчення підготовчого провадження суд не вправі був 29 вересня 2022 року залучати до участі у справі третю особу ОСОБА_3 за клопотанням представника відповідача. Тому ухвала про залучення третьої особи від 29 вересня 2022 року є незаконною, з чого випливає також незаконність оскаржуваного рішення.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що ОСОБА_3 підтвердив, що він є власником транспортного засобу марки «FORTE BRAVES 200», є необґрунтованим припущеннями суду, оскільки не підтверджені жодними доказами. Третя особа ОСОБА_3 міг на момент виникнення спірних правовідносин придбати та зареєструвати транспортний засіб - квадроцикл марки «FORTE BRAVES 200» та бути його власником лише при наявності письмової нотаріальної згоди своїх батьків (в тому числі нотаріально посвідченої згоди відповідача) і дозволу органу опіки та піклування, чого у спірних правовідносинах судом встановлено не було. Суд, ухвалюючи рішення, нічим не обґрунтував припущення, що ОСОБА_3 є власником квадроцикла марки «FORTE BRAVES 200».

Посилання суду першої інстанції на те, що в ухвалі Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року зазначено, що власником квадроциклу є неповнолітній ОСОБА_3 є надуманим припущенням, оскільки ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду про виправлення описки від 02 лютого 2023 року у справі № 338/969/21 усунуто описку у мотивувальній частині ухвали (абзац 3) Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, вказано правильно: «квадроцикл марки "Forte power sport braves200" білого кольору, не зареєстрований, вилучений з користування неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить ОСОБА_2 (відповідачу)».

Відповідно до звіту із визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля позивача становить 91917,69 грн, що не спростовано відповідачем, як і не спростовано відповідачем спричинену позивачу моральну шкоду в розмірі 10000 грн, що полягає в моральних (душевних) стражданнях та переживаннях позивача через пошкодження власного майна, погіршення його технічного і естетичного стану, неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. Так як відповідач управління транспортним засобом передав особі, яка не мала такого права (третій особі, яка не досягла 18-річного віку), то вважається, що об`єкт підвищеної небезпеки не вийшов із володіння його безпосереднього володільця (відповідача) і саме відповідач буде нести відповідальність за завдану шкоду згідно положень статті 1187 ЦК України, пункту 2.2 ПДР. Тому рішення Богородчанського районного суду від 17 січня 2023 року підлягає скасуванню як таке, що прийнято з неправильним застосуванням норм ч.ч.2,9 ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», пункту 2.2 ПДР, ч.1ст31, ч.ч.1,2 ст. 32 ЦК України, ст. 1187 ЦПК України, п.23 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів.

Додатковою підставою для скасування рішення є те, що відповідач допустив в експлуатацію квадроцикл марки "Forte power sport braves200" не зареєстрований та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, та ще й передав управління вказаним транспортним засобом особі, яка не мала такого права.

Позивач ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Краюшкіна О.С., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних і допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу матеріали справи не містять. Позивач, користуючись своїми правами, не заявив позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди до винної особи ОСОБА_3 , а пред`явив вимогу до його батька ОСОБА_2 , тобто до неналежного відповідача, тому суд у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення шкоди відмовив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 09 серпня 2021 року о 21 год 20 хв на вул. Грушевського в селищі Богородчани Івано-Франківського району Івано-Франківської області, керуючи квадроциклом марки «FORTE BRAVES 200», порушив вимоги правил дорожнього руху, а саме: не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Peugeot Partner» під керуванням ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою слідчого СВ відділення поліції №2 смт.Богородчани Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 29 жовтня 2021 року кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000071 від 09 серпня 2021 року закрито на підставі ч.1 п.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з встановленою відсутністю події кримінального правопорушення. Досудовим слідством встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася унаслідок порушення правил дорожнього руху водієм квадроцикла ОСОБА_3 , внаслідок якого він отримав тілесні ушкодження, а транспортні засоби пошкодження.

Постановою Богородчанського районного суду від 06 грудня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень.

Вирішуючи спір, суд керувався наступними нормами права.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими володілець транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов`язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що винною особою в скоєнні ДТП є ОСОБА_3 .. Доказів неправомірного користування цим транспортним засобом ОСОБА_3 на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди матеріали справи не містять.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди (09 серпня 2021 року) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був неповнолітнім, якому виповнилося шістнадцять років. Але на час розгляду справи ОСОБА_5 виповнилося вісімнадцять років, тобто він досяг повноліття.

Статтею 1179 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої неповнолітньою особою. Цією статтею визначено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтував власні вимоги тим, що майнову відповідальність перед ним повинен нести відповідач ОСОБА_2 , як власник квадроцикла, що переданий для керування неповнолітньому сину ОСОБА_3 , який не мав права керувати транспортним засобом.

Разом з тим, позиція позивача, що саме ОСОБА_2 є власником квадроцикла, в суді об`єктивно не підтверджена.

Суд першої інстанції не погодився із посиланням позивача на ухвалу слідчого судді Богородчанського районного суду від 11 серпня 2021 року про арешт майна (а.с.50-52), яка, на думку позивача, підтверджує право власності ОСОБА_2 на квадроцикл марки «FORTE BRAVES 200». Так, вказана ухвала слідчого судді є процесуальним рішенням, яке засвідчує факт накладення арешту на майно, яке є речовими доказами у кримінальному провадженні, а не документом, який визначає право власності на майно.

Судом досліджена ухвала апеляційного суду від 02 вересня 2021 року про скасування ухвали слідчого від 11.08.2021 року. У мотивувальній частині цієї ухвали апеляційним судом зазначено, що власником квадроцикла є неповнолітній ОСОБА_3 ..

Апеляційному суду позивач надав ухвалу колегії суддів судової палата з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 02.02.2023 року, ухвалену після прийняття судом оскарженого рішення, в якій виправлена описка в ухвалі від 02.09.2021 року: зазначено, що квадроцикл належить ОСОБА_2 .

Однак, перевіряючи доводи позивача про те, що такий процесуальний судовий документ може бути підтвердженням фату належності квадроцикла відповідачу ОСОБА_2 , суд виходив з того, що постанова апеляційного суду не є в даному випадку тим документом, який визначає право власності на майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки відповідно до закону право власності на квадроцикл підтверджується паспортом транспортного засобу (ПТЗ на квадроцикл), договором купівлі-продажу та чеком (або іншим документом, що підтверджує правомірність придбання), і встановлення факту належності квадроцикла не було предметом вищевказаних судових рішень, які були ухвалені в межах кримінального провадження. Тому ухвалення апеляційним судом 02.02.3023 року рішення про виправлення описки в ухвалі суду, яка є результатом перегляду процесуальне рішення слідчого про арешт квадроцикла і автомобіля позивача в якості речових доказів, не впливає на висновок суду стосовно того, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку факт належності квадроцикала саме ОСОБА_2 .

Тому такі доводи апеляційної скарги не є слушними.

Більш того, в ході судового розгляду в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 заперечував, що він є власником квадроцикла, а третя особа ОСОБА_3 підтвердив, що він є власником вказаного транспортного засобу.

За таких обставин правильним і логічним є висновок суду про те, що належних і допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу, позивачем не надано, і тому відсутні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши справу, погоджується з таким висновком.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з правилами ч.1 ст.81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що суд вдався до припущень, що третя особа ОСОБА_3 є власником квадроциклу, за участю якого сталося ДТП. Однак, суд виходив при цьому з пояснень ОСОБА_3 , а позивач такі обставини нічим не спростував. Як вже зазначено, обов`язок доведення власних вимог несе сторона, що заявляє вимоги. І напроти, доводи позивача про те, що ОСОБА_3 не може бути власником квадроциклу внаслідок віку, який не дає йому можливості укласти таку угоду, зводяться до припущень. Так, позивач вважає, що відповідачем не надано підтверджень відповідності положенням закону угоди купівлі-продажу квадроцикла марки «FORTE BRAVES 200» його сином, тому відповідач є власником і особою, що відповідає за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Але сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на вчинення правочину ще не робить його недійсним. Згода може бути надана й після вчинення правочину, за винятком тих випадків, коли законом вимагається обов`язкова письмова згода до укладення правочину, наприклад, щодо транспортних засобів або нерухомого майна. Причому допускається як надання прямої згоди (у письмовій формі, якщо це вимагається законом), так і схвалення правочину шляхом непред`явлення батьками (усиновлювачами) або піклувальниками неповнолітнього претензії другій стороні протягом одного місяця з моменту, коли ці особи дізналися про вчинення неповнолітнім правочину.

Той факт, що ОСОБА_3 під час ДТП керував транспортним засобом, не маючи посвідчення водія, документів, що дозволяють експлуатацію засобу, не має значення для вирішення даного спору, в якому позов пред`явлений до ОСОБА_2 .

Отже, позиція ОСОБА_6 про те, що він має заявити вимоги саме до відповідача ОСОБА_2 , не ґрунтується на належних та допустимих доказах. І такі доводи апеляційної скарги є аналогічними обґрунтуванню позовних вимог, які суд перевіряв в суді під час розгляду справи, дав їм мотивовану оцінку, з якою погоджується і апеляційний суд.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали суду першої інстанції від 29 вересня 2022 року про залучення третьої особи ОСОБА_3 , колегія суддів зауважує на наступне.

Згідно з матеріалами справи 15.08.2022 року суд першої інстанції постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди і призначив справу до розгляду по суті на 14.09.2022 року. (т.1 а.с.113). В судовому засіданні позивач участі не приймав.

14.09.2022 року розгляд справи по суті був відкладений у зв`язку з неявкою сторін.

29 вересня 2022 року ухвалою суду до участі у справі залучений ОСОБА_3 у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору з боку відповідача. (т.1 а.с.117). Позивач до суду не явився. Представник відповідача заявив клопотання про залучення до справи третьої особи, яке було задоволено судом.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. (частина 1 статті 53 ЦПК України)

Згідно з ухвалою суду від 15.05.2022 року розгляд справи вирішено було проводити в порядку загального позовного провадження .

Отже, питання залучення до участі у справі третьої особи після закриття підготовчого провадження вирішено судом з порушенням норм процесуального права, проте, як вбачається з оскарженого рішення, це не потягнуло неправильного вирішення спору.

Разом з тим, згідно з ч. 3 статті 376 ЦПК України вказане порушення не відноситься до таких порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Тому доводи апеляційної скарги про вказане порушення судом норм процесуального права не можуть слугувати підставою для скасування оскарженого рішення.

Таким чином, апеляційна скарга позивача правильності висновків суду першої інстанції не спростовує, не дає підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не містить підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення вимогам законності та обґрунтованості відповідає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 травня 2023 року.

Головуюча суддя Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

В.М. Луганська