ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 712/2889/23
Провадження № 22-ц/821/733/23
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Бородійчука В.Г.

за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Центральний відділ ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ)

розглянувши в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковтуна Андрія Володимировича на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року (постановлену під головуванням судді Мірошниченко Л.Є. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст складено 28 березня 2023 року) у цивільній справі за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту,-

в с т а н о в и в :

27 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №107195 від 16.09.2004, ОСОБА_2 є власником частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був її рідним братом.

Після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане майно. Вона є єдиним спадкоємцем.

13.01.2023, зазначає ОСОБА_1 , за її заявою Другою Черкаською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу №70141749.

15.02.2023 нотаріус Другої Черкаської нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №322513467 від 10.02.2023 за ОСОБА_2 рахується накладеним арешт на все нерухоме майно згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно №46056347, видана 04.11.2016 Центральним відділом ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області (номер запису про обтяження : 17282050.)

Наявність запису про обтяження за № 17282050, вказує позивачка, позбавляє нотаріуса можливості видати їй свідоцтво про право на спадщину.

27.02.2023, вказує ОСОБА_1 , вона звернулась із клопотанням про зняття арешту з майна до Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проте, вказане клопотання залишено без задоволення, оскільки вона не є стороною у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_2 .

Враховуючи, що вона є єдиним спадкоємцем частини квартири АДРЕСА_1 , але через обтяження не може отримати свідоцтво про право на спадщину та вільно розпоряджатися своєю власністю, ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду із даним позовом та просила постановити рішення, яким звільнити частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану на праві власності за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під арешту, накладеного постановою 46056347 Центрального відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління Міністерства юстиції у Черкаській області 04.11.2016 (номер запису про обтяження: 17282050).

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», Центрального відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту .

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивачка одночасно має бути й відповідачкою, так як майно, на яке вона претендує, як на спадщину, арештоване державним виконавцем і вона є потенційним боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 ЦПК України. Тому, за висновками суду, позов ОСОБА_1 взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, у зв`язку із чим відмовив у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 12 квітня 2023 року, представник ОСОБА_1 адвокат Ковтун А.В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просить ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга аналогічна вимогам, викладеним у позовній заяві, а також зазначено, що відповідно до висновку Верховного суду України згідно постанови від 15.05.2013 у справі № 6-26цс13 вимоги, що грунтуються на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами , установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту.

Крім того, вимоги позивачки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №643/3614/17, згідно якої вимоги про звільнення майна з-під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої ст. 19 ЦПК України і можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5, спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Пунктом 5 вказаної постанови визначено наступне: « у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Вказує, що позивачка не є стороною виконавчого провадження №46056347, в якому 04.11.2016 постановою державного виконавця накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

З Автоматизованої системи виконавчого провадження позивачу стало відомо, що виконавче провадження за №46056347 завершено.

За таких обставин вважає, що позивачка не може бути потенційним боржником у виконавчому провадженні, яке вже завершено. Отже, позивач є власницею (володільцем) майна, тому може звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна боржника.

Посилання суду на висновок у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 520/7100/19) є помилковим, оскільки висновок стосується безпосередньо самого боржника у виконавчому провадженні, а не спадкоємця боржника, до того ж саме виконавче провадження вже завершено.

Вважає, що позивачем обрано правильний спосіб захисту її порушеного права, так як у даній ситуації арешт майна може бути знятий саме за рішенням суду, а не шляхом зобов`язання посадових осіб державної виконавчої служби звільнити це майно з-під арешту.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_1 адвокатом Ковтуном А.В. підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилалась на те, що їй в порядку спадкування належить нерухоме майно, яке складається із частини квартири АДРЕСА_1 , що належало її брату, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та на яке постановою державного виконавця від 04.11.2016 накладений арешт, у зв`язку з чим вона позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки позивачем обраний не належний спосіб захисту.

Колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є спадкоємцем нерухомого майна, а саме, частини квартири АДРЕСА_1 , яке належало на праві власності її рідному брату - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 , для оформлення спадкових прав позивач звернулась у перебачений законодавством строк для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори.

15.02.2023 нотаріус Другої Черкаської нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №322513467 від 10.02.2023 за ОСОБА_2 рахується накладеним арешт на все нерухоме майно згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження на майно №46056347, видана 04.11.2016 Центральним відділом ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області (номер запису про обтяження : 17282050.)

27.02.2023 ОСОБА_1 звернулась із клопотанням про зняття арешту з майна до Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) і листом від 13.03.2023 № 2234/26 25-43/12926 Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) було відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про зняття арешту з майна ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 не є стороною по виконавчому провадженню відносно ОСОБА_2 .

Також в листі зазначено, що у разі смерті фізичної особи, яка є боржником у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи переходять до іншої особи її спадкоємця.

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 55 ЦПК України.

Натомість, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Також із матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 46056347 завершено.

Після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як у межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва в усіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва.

Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 та від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21).

ОСОБА_1 як спадкоємець ОСОБА_2 не була залучена стороною виконавчого провадження № 46056347 і питання процесуального правонаступництва ОСОБА_1 після смерті її брата ОСОБА_2 , який був боржником у вказаному виконавчому провадженні, не вирішувалось у судовому порядку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до положень глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. При цьому, орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 , як спадкоємець після смерті свого брата ОСОБА_2 , не була залучена стороною виконавчого провадження № 46056347, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, у зв`язку із чим не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження ВП № 46056347, яке завершене, тому обґрунтовано звернулась до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку із чим колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковтуна Андрія Володимировича - задовольнити.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2023 року - скасувати.

Цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Центрального відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту - направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 25 травня 2023 року/