Єдиний унікальний номер 341/1635/23
Номер провадження 2/341/417/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 листопада 2023 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р., за участю:

секретаря судового засідання Матейко О. С.,

представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 про визнання права власності.

установив:

Представниця ОСОБА_1 , яка діє в інтересах позивачки ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 про визнання права:

- власності на частину незавершеного будівництва - об`єкта нерухомого майна - будинковолодіння АДРЕСА_1 , збудованого за час шлюбу за спільні кошти подружжя;

- на частину земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позов обґрунтований тим, що позивачка з відповідачем перебували у шлюбі з 1991 року. Під час перебування у шлюбі у 1992 році ними отримано земельну ділянку, на якій сторони до кінця 1995 року побудували житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 31 липня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у порядку загального позовного провадження на 16 серпня 2023 року, яке відкладено на 29 вересня 2023 року.

У підготовче засідання, відповідач, який вважається повідомленим відповідно до приписів статті 128 ЦПК України, не з`явився. Заяв чи клопотань до суду не надсилав.

Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду по суті.

У жодні з призначених судових засідань відповідач, який неодноразово повідомлявся на офіційно зареєстровану адресу місця проживання, не прибував, заяв чи клопотань до суду не надсилав.

У чергове судове засідання 22.11.2023 повідомлений відповідач повторно не прибув.

За відсутності заперечень сторони позивача та з урахуванням приписів статті 223, 280 ЦПК України, суд протокольною ухвалою в судовому засіданні постановив здійснити заочний розгляд справи.

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Також, розглядаючи цей спір, суд керується приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України, відповідно до змісту якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, установлюючи обставини у цій справі, суд враховує встановлені постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.06.2023 обставини у справі № 341/857/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, предметом спору у якій був поділ того самого майна подружжя - земельної ділянки № :01:001:1047 та будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення представниці позивачки, надавши належну правову оцінку змісту позовної заяви, наявним у справі письмовим доказам, показанням допитаних свідків, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Сторони зареєстрували шлюб 26.08.1991 у виконавчому комітеті Путятинської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Відповідно до змісту копії свідоцтва про зміну імені, яке видане 18.03.2016 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Галицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 8, підтверджується, що відповідач змінив прізвище та ім`я з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Згідно з копією витягу з рішення виконавчого комітету Мединської сільської ради від 12 лютого 1992 року № 8-4 «Про будівництво індивідуального житлового будинку» встановлено, що виконком Мединської сільської ради народних депутатів вирішив виділити земельну ділянку площею 0,12 га ОСОБА_9 для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Мединя.

Відповідно до копії рішення одинадцятої сесії двадцять першого скликання Мединської сільської ради народних депутатів Галицького району Івано-Франківської області від 23 грудня 1993 року про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок, підтверджується що Рада народних депутатів на підставі положень статей 56, 67 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 вирішила передати громадянам села безоплатно земельні ділянки в розмірі 171,16 га згідно з поданими заявами.

Відповідно до списку громадян, яким передано земельні ділянки, ОСОБА_9 (номер за списком 457) передано земельну ділянку площею 0,12 га.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2014 року, індексний номер: 22037420, підтверджується, що ОСОБА_9 є власником земельної площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка).

На вищевказаній земельній ділянці побудовано спірне будинковолодіння.

05.12.2013 на замовлення відповідача виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії характеристики з технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вищевказаною адресою, підтверджується факт побудови вказаного будинку з господарськими спорудами, а саме: з літньою кухнею «Б», гаражем літера «В», сараєм «Г», криницею «N», воротами «N 1», огорожею «N 2», огорожею «N 3».

Згідно з висновком експерта від 04.11.2022 № 01/04/С за результатами проведення судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи встановлено, що ринкова вартість спірного будинковолодіння станом на час проведення дослідження складає 894326,0 грн, у тому числі: вартість земельних поліпшень (будівель і споруд), що входять до складу досліджуваного будинковолодіння і припадає на спірний житловий будинок складає 710398,0 грн; вартість спірної земельної ділянки, умовно вільної від земельних поліпшень, що входять до складу об`єкта дослідження, складає 183928,0 грн.

Відповідно до даних із погосподарської книги за період з 1991 по 1995 рік установлено, що особовий рахунок відкритий з 01.06.1992, по господарству значиться лише земельна ділянка площею 0,12 га, відомості про наявність будинку відсутні. У виписці з погосподарської книги за період з 1996 по 2000 рік зазначено, що житловий будинок 1995 року побудови (а. с. 25).

Згідно з даними проекту забудови земельної ділянки, затвердженого та погодженого архітектором 17.03.1992, схемою виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, складеною 17.03.1992, передбачалось і було погоджено одне господарське приміщення - сарай (а. с. 17-18). При цьому дані плану відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку свідчать про те, що площа забудови сараю повинна становити 43,616 кв. м (а. с. 14). Контур сараю, його розміщення і співвідношення із житловим будинком на вказаному плані відповідають контурам, розміщенню і співвідношенню із житловим будинком, які відображені у проекті забудови земельної ділянки, затвердженому та погодженому архітектором 17.03.1992, схемі виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, складеній 17.03.1992.

Своєю чергою дані технічного паспорта будинковолодіння АДРЕСА_1 (а. с. 29-33), виготовленого у 2013 році, свідчать про те, що будинковолодіння складається із житлового будинку і господарських приміщень, а саме: літньої кухні (52,8 кв. м), сараю (28,4 кв. м), гаража (31,5 кв. м), які є однією будівлею у формі літери «Г», загальною площею 112,7 кв. м. Конфігурація і розміри господарської будівлі відрізняються від тих, які відображені у проекті забудови земельної ділянки, схемі виносу в натуру меж земельної ділянки і розбивки будівель, плані відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку.

Позивачка не надала суду дозвільних документів на будівництво нової господарської будівлі гаражу, літньої кухні, сараю площею 112,7 кв. м, чи дозвільних документів на реконструкцію, перепланування сараю площею 43,616 кв. м.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили факт початку будівництва спірного будинковолодіння з 1992 року після отримання плану на його будівництво, початок проживання у ньому сім`ї з кінця 1995 року. При цьому родичі сторін ОСОБА_10 , ОСОБА_12 (мама позивачки), ОСОБА_13 (дочка сторін) підтвердили, що значною мірою будинок будувався завдяки зусиллям батьків позивачки, проте на цей час відповідач нікого до будинку не пускає, зокрема дітей.

Таким чином, на підставі досліджених у справі доказів та ураховуючи зміст постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 13.06.2023 у справі № 341/857/20, суд установив, що спірну земельну ділянку, кадастровий номер: :01:001:1047, відповідач одержав під час перебування у шлюбі з позивачкою. При цьому за час перебування у шлюбі сторони побудували спірний будинок та господарські будівлі (будинковолодіння).

На цей час право власності чи будь-яке інше речове право на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 , тобто, на будівлі, не зареєстроване.

Надаючи правову оцінку установленим у справі фактичним обставинам, правовідносинам, що склалися між сторонами, і змісту позовних вимог, суд виходить з наступного.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Не дивлячись на те, що право власності на спірну земельну ділянку відповідач зареєстрував лише у 2014 році, проте набуття (одержання) ним такої мало місце на законних підставах у 1992 році на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Отже, під час розгляду цього спору до сімейних відносин сторін підлягають застосуванню норми сімейного законодавства, які існували до 01 січня 2004 року.

Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Подібна норма закріплена у статті 57 СК України.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва спірного будинку визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Таким чином кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Вказані норми, що діяли під час будівництва спірного будинковолодіння і одержання спірної земельної ділянки узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України.

Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Таким чином, ураховуючи, що земельну ділянку для будівництва житлового будинку відповідач набув у 1992 році, спірний будинок та господарські будівлі були побудовані під час перебування сторін у шлюбі, суд дійшов висновку про те, що ці об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя - сторін.

Виходячи з принципу рівності часток майна дружини та чоловіка, суд вважає доведеним стороною позивачки наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), вартістю 91964,0 грн.

При цьому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину незавершеного будівництва - об`єкта нерухомого майна: будинковолодіння АДРЕСА_1 , вартістю 447163,0 грн, у зв`язку з наступним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права .

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд констатує, що сторона позивача не надала доказів законності будівництва цілісної господарської споруди площею 112,7 кв. м, яка містить спірні господарські приміщення (літня кухня, сарай, гараж). При цьому не має значення, чи це господарське приміщення створено внаслідок реконструкції сараю площею 43,616 кв. м, під будівництва якого, в тому числі, видано земельну ділянку, а чи це є новоствореним об`єктом нерухомого майна.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що цілісна господарська споруда площею 112,7 кв. м, яка містить спірні господарські приміщення (літня кухня, сарай, гараж) є об`єктом самочинного будівництва.

Разом з тим, позивачка не надала суду доказів того, що спірний будинок введено в експлуатацію.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив Верховний Суд від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених вище норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Суд установив, що спірний будинок і господарські приміщення побудовані, однак в експлуатацію не прийняті, право власності на них не зареєстроване.

За таких обставин, беручи до уваги, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, як і не виникає такого права на об`єкт самочинного будівництва, що унеможливлює його поділ та визнання за кожним із подружжя права власності на цього майна, а з вимогами про визнання права за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або про присудження компенсації в межах цієї справи позивачка не зверталась, суд висновує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину незавершеного будівництва - об`єкта нерухомого майна: будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Іншими словами, з урахуванням викладеної позиції Верховного Суду та зазначених норм цивільного права, суд вважає, що за відсутності права власності на цілісний об`єкт нерухомого майна, відсутні і правові підстави для визнання права власності на цього об`єкта.

З цих же підстав постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.06.2023 у справі № 341/857/20 було відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя - будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з висновком експерта від 04.11.2022 № 01/04/С ринкова вартість 894326,0 грн - це вартість усього спірного будинковолодіння (землі і будівель), тобто 447163,0 грн - вартості усього спірного майна, а не лише будівель. Тоді як вартість земельних поліпшень (будівель і споруд) становить 710398,0 грн, відповідно, позовні вимоги стосуються будівель вартістю 355199,0 грн (1/2).

Покликаючись у позовній заяві на зміст постанови ВП ВС від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19 як на підставу обгрунтування обраного способу захисту порушеного права, сторона позивачки не звернула увагу на те, що у вказаній постанові ВП ВС саме відступила від правового висновку щодо можливості визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва за наявності відповідних обстави. Тобто, такий висновок, висловлений у постанові ВС України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, визнано неправильним.

Також, розглядаючи цей спір в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину незавершеного будівництва - об`єкта нерухомого майна: будинковолодіння АДРЕСА_1 , суд враховує те, що рішення суду про задоволення таких позовних вимог є підставою для державної реєстрації за позивачкою права власності на відповідного об`єкта (будівель) за відсутності даних щодо дотримання вимог законодавства під час їх будівництва, зокрема будівельного.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У цій справі ОСОБА_2 звернулась до суду із вимогами саме майнового характеру. При цьому загальна сума позову становить 447163,0 грн (355199,0 грн - вартість будівель (земельних поліпшень); 91964,0 грн - вартість земельної ділянки).

Таким чином, за подання цього позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 4471,63 грн (1% ціни позову).

ОСОБА_2 сплатила судовий збір за дві окремі позовні вимоги майнового характеру у розмірі 5545,6 грн (4472,0 грн +1073,6 грн).

Отже, позивачки сплатила судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, на 1073,97 грн (5545,6 грн - 4471,63 грн).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1073,97 грн може бути повернутий за клопотанням позивачки і не підлягає розподілу між сторонами у справі відповідно до приписів статті 141 ЦПК України.

З огляду на задоволення позовних вимог на суму 91964,0 грн та відмову у позові щодо позовних вимог на суму 355199,0 грн, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 919,81 грн, тобто, пропорційно розміру задоволених вимог (91964/447163=20,57%; 4471,63 * 20,57%=919,81).

На підставі приписів статей 259, 268 ЦПК України суд ухвалив вступну та резолютивну частини рішення. Складання повного тексту рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер: :01:001:1047, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), вартістю 91964,0 грн.

Відмовити у задоволенні позову в частині вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину незавершеного будівництва - об`єкта нерухомого майна: будинковолодіння АДРЕСА_1 , вартістю 447163,0 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 919,81 грн.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його скасування.

Повний текст рішення складено 28 листопада 2023 року.

Учасники справи:

позивачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ