Провадження №22-ц/824/5715/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2023 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову вказав, що йому на праві власності належить земельна ділянка (кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в серпні 2018 року відповідач запропонував йому укласти договір довічного утримання, згідно якого позивач передавав ОСОБА_2 належне позивачу на праві власності майно. Будучи пенсіонером, інвалідом 2 групи, маючи хронічні захворювання серця, поганий слух, у зв`язку з чим потребуючи постійного лікування, позивач погодився на пропозицію. Організацію підписання договорів взяв на себе ОСОБА_2 .

22.08.2018 року між позивачем та його сином, відповідачем по справі, було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_2 повинен був утримувати позивача та сплачувати допомогу у розмірі 350 доларів США, що на день підписання згідно офіційного курсу НБУ становило 9 695 грн. Цей договір було посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трач Г.М.

28.08.2018 року позивач з сином поїхали до іншого нотаріуса. При підписанні наступного документу нотаріус сказав, що відповідач ОСОБА_2 стане власником земельної ділянки після смерті позивача, а доти повинен утримувати позивача згідно з досягнутої домовленості. Оригінал підписаного 28.08.2018 року договору позивачу не надався.

Після здійснення цих нотаріальних дій позивач проживав в будинку, який знаходився на вказаній земельній ділянці, до 2020 року та особисто сплачував комунальні платежі.

Починаючи з червня 2020 року відповідач перестав надавати йому допомогу у розмірі 9695 грн. Крім того, відповідач почав вимагати, щоб позивач відмовився від договору, укладеного 22.08.2018 року, що супроводжувалось побиттям позивача. З цього приводу здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00003 від 29.01.2021.

10.07.2020 відповідач вигнав його з будинку, застосовуючи при цьому фізичну силу.

В подальшому позивачу стало відомо, що 28.08.2018 року між ними було укладено не договір довічного утримання, як він вважав, а договір дарування. Також йому стало відомо, що відповідач на підставі оскаржуваного договору дарування, зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку.

Позивач вказував, що вчинений ним правочин не відповідає його інтересам, і якщо б він розумів, що укладає договір дарування без зобов`язань щодо його утримання, то такий правочин не був б укладений. Все вище вказане і стало приводом звернення позивача із цим позовом до суду.

Просив суд визнати недійсним договір дарування від 28.08.2018 земельної ділянки (кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № №394.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

01.03.2023 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В день розгляду справи на електронну адресу Київського апеляційного суду від імені ОСОБА_1 надійшла заява стосовно його апеляційної скарги. В той же час вказана заява була надана вже після закінчення розгляду справи апеляційним судом та ухвалення даної постанови по суті апеляційної скарги, відтак така заява об`єктивно не могла бути розглянута судом.

Окрім зазначеного, вищевказана заява, яка була направлена на електрону адресу апеляційного суду, не підписано електронним цифровим підписом.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. При цьому, відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст. 6 цього Закону, для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Згідно ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

В даному випадку вищевказана заява не була підписана цифровим підписом.

З огляду на вищевказане, наведені недоліки позбавляють суд апеляційної інстанції ідентифікувати особу, яка подала заяву, та встановити, чи можливо з огляду на положення ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визнати її заявою сторони по справі.

В судове засідання 13.04.2023 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до укладеного 22 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про утримання батька, ОСОБА_2 зобов`язувався щомісячно сплачувати батьку ОСОБА_1 грошові кошти у національній валюті України, згідно офіційного курсу НБУ на день сплати аліментів у розмірі 350 доларів США, що на день підписання згідно офіційного курсу НБУ становить 9 695,00 гн.

28 серпня 2018 року між цими ж сторонами було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянка (кадастровий номер :01:016:5056), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обдарований за вказаним договором ОСОБА_2 є сином позивача.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначав наступне:

«За правилом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (стаття 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 23 вище вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В даному випадку ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним. Як на підставу для визнання недійсним договору дарування позивач посилався на те, що в силу свого похилого віку він не розумів, який насправді документ підписав, помилився щодо правової природи правочину, хотів укласти договір довічного утримання,згідно до якого мав передати сину після своєї смерті у власність належну йому на праві власності земельну ділянку, оскільки він є пенсіонером, інвалідом 2 групи. Крім того, позивач вважає, що договір дарування було укладено під впливом тяжкої для нього обставини, а саме маючи хронічні захворювання сердця, поганий слух, він потребує постійного медичного лікування.

Однак, доказів на підтвердження вказаних обставин, позивач не надав. Доказів, що він потребував сторонньої допомоги на час укладення спірного договору, у справі відсутні. Медична документація про стан здоров`я позивача судом не досліджувалася.

Під час укладення оспорюваного договору дарування позивачем було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і він розумів значення своїх дій.

Таким чином, позивач не довів ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог (помилка щодо правової природи договору та укладення договору під впливом тяжкої обставини).

Крім того, на думку суду позивач не міг розцінювати оскаржувальний договір як договір на довічне утримання, оскільки такий договір вже був укладений за 6 днів до цього.

Разом із тим, посилання позивача на укладення оспорюваного договору під впливом тяжкої для нього обставини (єдине житло, хвороба та безпомічний стан) не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна через 2 роки після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Посилання позивача на те, що будинок розташований на спірній ділянці є його єдиним житлом, що є доказом відсутності його волі на укладення договору дарування, не спростовують висновки судів, адже сторони є родичами і укладення такого правочину, як дарування між батьком та сином не доводить протилежного. Крім того, оспорюваний договір дарування земельної ділянки не порушує право позивача на безоплатне проживання у ньому.

Посилання позивача на номер кримінальної справи, провадження по якій закрито 26.06.2021 року не підтверджує , що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення.»

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

В якості підстав для визнання договору недійсним позивач зазначав наступне:

1. Невідповідність укладеного договору його внутрішній волі,;

2. Укладення договору відбулось під впливом помилки;

3. Укладення договору відбулось під впливом тяжкої для апелянта обставини.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачем не було доведено ні належності посилання на відсутність волі на укладення договору, ні те, що договір було укладено під впливом помилки, оскільки належних та допустимих доказів з даного приводу до суду надано не було.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином оцінив ту обставину, що договір стосовно надання утримання позивачу було укладено 22.08.2018 року, спірний договір укладено майже через тиждень після цього, що обумовлює належність сприйняття укладення двох різних договорів, оскільки правовідносини утримання були вирішені сторонами ще за тиждень до цього. Не було доведено позивачем і наявності тяжких обставин.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що його позовні вимоги в повній мірі підтверджуються показами свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили, що позивач дійсно проживав в будинку, розташованому на спірній земельній ділянці, а також обставини стосовно укладення оскаржуваного договору дарування.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими твердженнями апелянта. З аналізу показів вищевказаних свідків не вбачається існування тих обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Більш того, з пояснень свідків стає зрозумілим, що позивач змінив своє ставлення до оспорюваного договору на підставі певних обставин та погіршення взаємовідносин з відповідачем вже після сплину значного проміжку часу після його укладення, що додатково обґрунтовує відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки заявлені позивачем підстави недійсності правочину мали б існувати в момент укладення договору.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько