КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/1577/21 Головуючий у І інстанції - Рудюк О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

за участю секретаря судового засідання Ковтун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Тетяни Петрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П., в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 березня 2021 року квартири, загальною площею 125,2 кв.м, житлова площа - 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 №329, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П.; скасувати рішення від 26 березня 2021 року, індексний номер 57325403, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. про державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 125,2 кв.м, житлова площа - 35,7 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на вказану квартиру, запис про право власності №41204575 від 26 березня 2021 року та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що 24 травня 2016 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_5 , як позичальником, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошову суму, що є еквівалентом 148 400 доларів США, яка за курсом НБУ на день підписання договору становить 3 727 808 грн.

Згідно пункту 2 договору позики сторони за цим договором домовились про те, що: а) вказана позика є безпроцентною; б) повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 30 червня 2017 року щомісячними платежами за графіком.

Однак ОСОБА_5 не виконав свої зобов`язання, не повернув у встановлений строк грошові кошти, внаслідок чого, позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

17 грудня 2020 року внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною четвертою статті 190 КК України. В рамках вказаного кримінального правопорушення ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року у справі №757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 .

Окрім того, 23 березня 2021 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики. Також в рамках цієї цивільної справи 26 березня 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/7124/21 накладено арешт на нерухоме майно відповідачів.

Вказував, що 26 березня 2021 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклади договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218.

Звертав увагу на те, що знаючи про те, що наявне відкрите кримінальне провадження за фактом вчинення шахрайства та про судову справу про стягнення коштів за договором позики, з метою уникнення виконання як боргових зобов`язань за договором позики, так і рішення суду, відповідач ОСОБА_3 за вказівки та згоди свого чоловіка ОСОБА_5 умисно відчужила належну їй квартиру.

Уважав, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, а тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку на підставі статті 234 ЦК України та скасовано рішення державного реєстратора, запис про право власності щодо вказаної квартири.

На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків обставинам справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

У мотивування скарги зазначає, що обидві сторони спірного договору вчинили правочин купівлі-продажу лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; сторони не мали на меті передання права власності на квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , а уклали такий договір виключно з метою уникнення фінансової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Вказує, що суд першої інстанції не встановив дійсний характер правовідносин сторін, підстави заявлених ними вимог, факти, які підлягали встановленню; не дав оцінки поданим сторонами доказам з дотриманням принципу допустимості; не навів мотивів відхилення частини цих доказів та не обґрунтував доведеність певних установлених ним фактів, що призвело до неправильного вирішення справи.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не подали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали, додані до позовної заяви, не містять жодних доказів на ствердження фіктивності договору купівлі-продажу, тому сумніви щодо дійсності повинні тлумачитись судом на користь дійсності договору купівлі-продажу.

У задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд першої інстанції відмовив, як похідних від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 була власницею квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 05 березня 2021 року.

26 березня 2021 року відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. №329.

24 травня 2016 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_5 , як позичальником, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошову суму, що є еквівалентом 148 400 доларів США, яка за курсом купівлі доларів США за українські гривні, встановленим НБУ на день підписання даного договору становить 3 727 808 грн.

Згідно пункту 2 договору позики сторони за цим договором домовились про те, що: а) вказана позика є безпроцентною; б) повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 30 червня 2017 року включно щомісячними платежами за графіком; д) у забезпечення виконання умов договору позичальником буде передано в заставу позикодавцю частку у розмірі 50% статутного капіталу ТОВ «ТОП Кредит», яка належить позичальнику на праві приватної власності.

ОСОБА_5 не виконав свої зобов`язання, не повернув у встановлений строк грошові кошти, внаслідок чого 23 березня 2021 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Також в рамках цієї цивільної справи ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року у справі №760/7124/21 накладено арешт на нерухоме майно відповідачів, зокрема на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, в рамках кримінального провадження №0001232, внесеного за заявою ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 190 КК України, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року у справі №757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 , зокрема, на вказану вище квартиру.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно частин другої та третьої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №755/17944/18 сформулювано правовий висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те. щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-2).

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилається на те, що обидві сторони спірного договору вчинили правочин купівлі-продажу лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; сторони не мали на меті передання права власності на квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , а уклали такий договір виключно з метою уникнення фінансової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як зазначено вище, згідно договору позики сторонами договору є ОСОБА_1 , як позикодавець, та ОСОБА_5 , як позичальник. Згідно абзацу д) п. 2 Договору позики сторони за цим договором домовились про те, що в забезпечення виконання умов Договору позичальником буде передано в заставу позикодавцю частку у розмірі 50% статутного капіталу ТОВ «ТОП Кредит», яка належить позичальнику на праві приватної власності.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що відчужувана квартира належить відповідачу ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі укладеного нею шлюбного договору, посвідченого 18 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н.М. за №935, та додаткового договору до нього, посвідченого 09 жовтня 2019 року за №1124, відповідно до яких нерухоме майно, право власності на яке підлягає реєстрації, вважається особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно було придбано та зареєстровано і розпоряджання таким майном здійснюється власником на власний розсуд.

Таким чином, зважаючи на умови укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 шлюбного договору, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_3 не є зобов`язаною особою (боржником) за укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договорами позики, оскільки спірна квартира станом на час її відчуження ОСОБА_3 перебувала в її особистій приватній власності, а факт укладення вказаних правочинів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих за ними коштів саме в інтересах сім`ї та саме на придбання квартини є недоведеним.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_3 не має грошових зобов`язань перед позивачем, тобто не є боржником, а тому вчинений нею спірний правочин не можна кваліфікувати як такий, що вчинений боржником на шкоду кредитору, оскільки в останньої відсутній обов`язок щодо погашення заборгованості за договорами позики.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі відкрито 15 червня 2021 року, а ОСОБА_1 з цим позовом звернувся до суду 19 квітня 2021 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

При цьому, ОСОБА_1 з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за договором позики звернувся 23 березня 2021 року. Заходи ж забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру були вжиті ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року без виклику сторін у справі.

Також в рамках вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2021 року у справі №757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 без виклику сторін по справі.

Як зазначав ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву, з указаною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року він ознайомився у травні 2021 року під час ознайомлення з позовом ОСОБА_1 та саме під час ознайомлення з позовом дізнався про порушене кримінальне провадження, а також про ухвалу суду про накладення арешту на майно.

Такі доводи позивачем не спростовані ані в суді першої, ані апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , продаж квартири здійснено за 333 579,37 грн. Ринкова вартість відчужуваної квартири відповідно до пункту 2.3 спірного договору становить 333 579,37 грн відповідно до Висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 25 березня 2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕКФАРД».

Доказів на підтвердження того, що вартість квартири на момент укладення договорів купівлі-продажу квартири від 26 березня 2021 року не відповідала ринковій, позивачем не надано.

Пункт 2.2 спірного договору свідчить, що покупцем ОСОБА_4 проведений повний розрахунок з продавцем ОСОБА_3 і з боку продавця відсутні будь-які претензії фінансового характеру.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 березня 2021 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №252657585 від 14 квітня 2021 року.

Таким чином, аргументи сторони позивача на те, що внаслідок перепродажу квартири ОСОБА_3 не мала на меті передати права власності на квартиру ОСОБА_4 , є лише припущеннями, оскільки вказана обставина жодними доказами не підтверджена.

Також судом першої інстанції правильно не взято до уваги посилання позивача на надання згоди чоловіком відповідача ОСОБА_5 на продаж квартири при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2021 року, як на доказ належності квартири подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки така згода під час укладання договору ОСОБА_5 не надавалася, оскільки відчужувана квартира належить відповідачу ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності.

Позивач не надав суду доказів, що сторони спірного правочину перебувають у родинних чи інших близьких стосунках, як і доказів наявності умислу в сторін на укладення фіктивного правочину.

Отже, доводи позивача, що обидві сторони спірного договору купівлі-продажу квартири вчинили такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони не мали на меті передання права власності на квартиру від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , а уклали такий договір виключно з метою уникнення фінансової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 не підтверджуються встановленими обставинами.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на ту обставину, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності, а лише такий, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, оскільки саме в цьому випадку завдається шкода кредитору, який втрачає можливість звернення стягнення на майно боржника, обґрунтовано пославшись на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 247142381 від 05 березня 2021 року, згідно якої у власності ОСОБА_3 перебуває інше нерухоме майно.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2021 року зобов`язання за договором позики від 24 травня 2016 року №427, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , виконані в повному обсязі, будь-яких претензій з боку кредитора немає, що підтверджується копією заяви представника кредитора від 07 грудня 2021 року.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що спірна квартира станом на час відчуження на праві особистої приватної власності належала ОСОБА_3 , яка не є зобов`язаною особою (боржником) за укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договорами позики, оскільки факт укладення вказаних правочинів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих за ними коштів саме в інтересах сім`ї та саме на придбання квартири позивачем не доведений, також як і не доведений факт укладення спірного договору купівлі-продажу з метою уникнення фінансової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування рішення від 26 березня 2021 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 125,2 кв.м, житлова площа - 35,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_4 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на вказану квартиру, оскільки вони є похідними від основної вимоги.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що позовну вимогу про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути висунуто до приватного нотаріуса, який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи ні (Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 липня 2021 року у справі №369/14294/17).

А отже, у випадку пред`явлення позовних вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності до приватного нотаріуса, такий позов не підлягає задоволенню з підстав того, що пред`явлений до неналежного відповідача.

Разом з тим, відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з підстав того, що вони є похідними від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, не призвела до ухвалення неправильного по суті рішення.

З огляду на зазначене, аргументи апеляційної скарги не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі, не спростовують правильних висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог, а також не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник