ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

м. Харків

справа № 643/15670/21

провадження № 22-ц/818/150/23;

провадження № 22-ц/818/151/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 січня 2022 року та на додаткове рішення Московського районного суду міста Харкова від 31 січня 2022 року у складі судді Єрмак Н.В.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину придбаної у шлюбі квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 21 січня 2022 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним квартири АДРЕСА_2 в порядку розподілу майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3206,40 грн.

Додатковим рішенням Московського районного суду міста Харкова від 31 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року та на додаткове рішення Московського районного суду міста Харкова від 31 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, а саме що судом розглянуто справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Судом неправомірно відмовлено в задоволенні її клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження з викликом сторін.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін судом першої інстанції порушено принцип змагальності, що позбавлено відповідачку апелянта скористатися своїми процесуальними правами. Зазначає, що рішення суду ухвалено на припущеннях того, що вищевказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя; судом першої інстанції не надано оцінки її відзиву на позовну заяву та не досліджено всі докази, які були подані під час розгляду справи. Вказує, що позивачем не доведено наявності того, що кошти для купівлі квартири є спільною сумісною власністю. Зазначає, що дана квартира не була предметом договору про поділ майна подружжя, оскільки придбана була за її особисті кошти, які надані були її матір`ю.

Щодо додаткового рішення відповідач ОСОБА_2 заперечує проти розміру витрат на професійну допомогу, вважає їх необґрунтованими та штучно збільшеними. Звертає увагу, що в додатках до заяви про ухвалення додаткового рішення відсутні оформлені в установленому порядку документи про здійснення оплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги. Також, вказує, що судом першої інстанції не перевірено, чи отримала вона дану заяву для надання відповідних доказів на спростування вищевказаних тверджень ОСОБА_1 та його представника.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини спірного майна.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 11.11.2011 року укладено шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (після укладення шлюбу ОСОБА_4 ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.11.2011 року ( а.с. 8).

16.01.2020 року ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прокопенко А.В. за реєстровим № 116 ( а.с. 9-12).

Згідно п. 4 договору купівлі-продажу продаж здійснено за 744 000,00 грн, що за згодою сторін складає еквівалент 31 000,00 доларів США .

У пункті 12 договору купівлі продажу зазначено, що договір укладений за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 .

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 16 січня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_2 ( а.с. 13).

25.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя:

Відповідно п. 2 договору зазначено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність наступне майно:

АВТОМОБІЛЬ Марка, модель: TOYOTA RAV4, тип ТЗ Легковий загальний універсал-В, рік випуску 2015, колір СІРИЙ, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , належний на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 6341, дата першої реєстрації 30.01.2016 року, дата реєстрації 16.02.2019 рік, набутий на ім`я ОСОБА_5 ; КВАРТИРА АДРЕСА_3 , набута на ім`я ОСОБА_6 та на ім`я ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Прокопенко А.В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, 08.06.2018 року за реєстровим №1218; Грошові кошти в сумі 841 800 гривень, що становить еквівалент 34 500 доларів США, набуті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період шлюбу.

Згідно п.6 договору зазначено, що право спільної сумісної власності подружжя на вказане вище майно припиняється та вони поділяють його таким чином: у особисту приватну власність ОСОБА_9 переходять грошові кошти; у особисту приватну власність ОСОБА_10 переходить Квартира та Автомобіль; право власності на вищевказану квартиру виникає у ОСОБА_10 після державної реєстрації права власності(а.с.57-58).

Згідно розписки від 25.02.2020 року, оформленою у простій письмовій формі, ОСОБА_1 підтвердив отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 34 500 дол. США в рахунок 1/2 частки спільної сумісної власності подружжя відповідно до договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя ( а.с. 49).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради - задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 11 листопада 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управляння юстиції, актовий запис № 1945 - розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 відновлено, дошлюбне прізвище « ОСОБА_11 »(а.с. 53-56).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2011 року по 14 квітня 2021 року. Спірна квартира придбана в період шлюбу за договором купівлі-продажу від 16.01.2020 року. Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що шлюбні відносини між подружжям було припинено до моменту придбання спірної квартири. Натомість договір купівлі продажу спірної квартири був укладений за згодою чоловіка ОСОБА_1 . Доказів придбання спірної квартири за власні кошти відповідачки, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року про розірвання шлюбу встановлено факт відсутності шлюбних відносин між сторонами на час укладання договору купівлі продажу, спростовується змістом судового рішення.

Крім того з договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 25.02.2020 року не вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була предметом даного договору. При цьому спірна квартира була набута в період шлюбу до укладення зазначеного договору за згодою чоловіка.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

ОСОБА_2 не доведено, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції порушені норм процесуального права, а саме що судом першої інстанції справу розглянуто в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, з огляду на таке.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

За нормами ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 2 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, згідно із ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

При визначенні чи є справа малозначною судом враховується як ціна позову, так і характер спірних правовідносин.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є поділ майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив, що справа належить до категорії малозначних, оскільки ціна позову склала 320 631,50 грн, потребує швидкого розгляду та не становить складну категорію. З урахуванням вищевикладеного та характеру спірних правовідносин у справі, її розгляд не вимагав проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовує.

Судове рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга в цій частині підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 при розгляді вказаної цивільної справи, поніс витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню у заявленому розмірі.

Такі висновки суду в повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що заявником надано до суду докази понесених витрат на оплату юридичної допомоги, на загальну суму 8 000 грн, на підтвердження чого додано: копію договору про надання правової допомоги від 30.08.2021 року, який укладено між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 , акт до Договору про надання правової допомоги від 30.08.2021 року; Додаткова угода №1 до Договору про надання правової допомоги від 30.08.2021 року; квитанція №1 про сплату гонорару в розмірі 8 000 грн та детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.08.2021 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження наданих послуг адвокатом надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом на підставі Договору про надання правової допомоги від 30.08.2021 року в якому зазначено найменування послуг: здійснення досудового аналізу обставин спірних правовідносин 1000 грн, підготовка та подання заяви про забезпечення позову 1000 грн, підготовка та подання позовної заяви 5 000 грн, підготовка та подання відповіді на відзив 1000 грн.

Таким чином Актом №1 виконаних робіт від 21.01.2022 року передбачено, що ОСОБА_1 повинен сплатити за надання правничої допомоги 8 000,00 грн, які ним сплачено відповідно до квитанції №1 від 21.01.2022 року.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих представником позивача документів, суд дійшов обґрунтованого висновку про неспівмірність наданого адвокатом обсягу послуг (здійснення досудового аналізу обставин спірних правовідносин, підготовка та подання заяви про забезпечення позову, підготовка та подання позовної заяви, підготовка та подання відповіді на відзив) з їх вартістю (8 000,00 грн.), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг, а тому заявлені витрати відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вірно визначив розмір витрат на правничу допомогу в сумі 8 000 грн.

Підстав для зменшення визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що додаткове рішення слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і тому, суд апеляційної інстанції вважає, що згідно до ст. 374 ЦПК України відсутні правові підстави для зміни або скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 січня 2022 року залишити без змін.

Додаткове рішення Московського районного суду міста Харкова від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.