ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4281/23 Справа № 210/6052/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/6052/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Криворізької міської нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання майна спільною власністю подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2022 року, ухвалене у складі судді Сільченко В.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її законний чоловік ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилась спадщина. На момент смерті заповідача все майно подружжя: речі звичайної домашньої обстановки та вжитку, 3-кімнатна квартира загальною площею 81,3 кв.м., житловою - 50,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж в блоці № НОМЕР_1 , загальною площею 46,3 кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, гаражно-будівельне товариство по будівництву та експлуатації колективних гаражів-стоянок для власних автомобілів «Серпантин», гараж 2; акції у кількості 130 простих іменних акцій Акціонерного товариства відкритого типу «Д.Т.С.», та акції у кількості 765 ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» - знаходилося у спільній сумісній власності подружжя без виділу часток.

Спадкодавець ОСОБА_4 призначив до спадкування за заповітом (посвідчений 27 травня 2013 року) свою дочку ОСОБА_2 , якій заповідав все майно, що належало спадкодавцю на день його смерті, та на яке він за законом мав би право.

Після його похорон позивач звернулась у встановлений законом строк до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірини Іванівни із заявою про прийняття спадщини. Саме при зверненні їй стало відомо, що до нотаріуса вже звернулась відповідач по справі, донька померлої - ОСОБА_2 , на яку спадкодавцем виданий заповіт.

Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03 листопада 2014 року оскільки виник спір щодо отримання спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Позивач вважає спірний заповіт недійсним, оскільки на час складання заповіту її чоловіку виповнилося 66 років, останні 4 роки він був дуже хворий, у нього розвився віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій. Внаслідок цього ще за рік до смерті він перебував на обстеженні у невропатолога та психіатра. На день посвідчення заповіту на користь ОСОБА_2 у її чоловіка спостерігався процес психічного розладу. Тому позивач стверджує, що її чоловік він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання та підписання ним заповіту. Просила суд визнати даний заповіт на користь ОСОБА_2 , посвідчений 27 травня 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. недійсним. Також просила визнати за нею ( ОСОБА_1 ), в порядку спадкування за законом, право власності на: 3-кімнатну квартиру загальною площею 81,3 кв.м., житловою - 50,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж в блоці № НОМЕР_1 , загальною площею 46,3 кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, гаражно-будівельне товариство по будівництву та експлуатації колективних гаражів-стоянок для власних автомобілів «Серпантин», гараж № НОМЕР_2 ; акції у кількості 130 простих іменних акцій Акціонерного товариства відкритого типу «Д.Т.С.», які випущені та зареєстровані Міністерством фінансів України 03.04.1995 року, державний реєстраційний номер 144/1/95; акції у кількості 765 ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь»; а також зобов`язати приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно.

Відповідач ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 звернулись до суду до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Криворізької міської нотаріальної контори Кучман Ірина Іванівна із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що не має права на спадщину та про визнання майна спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в обґрунтування якого зазначили, що на час смерті ОСОБА_4 належали спірні квартира, гараж та цінні папери, які були придбані за спільні кошти у першому шлюбі з ОСОБА_3 .

Зазначила, що посилання позивачки ОСОБА_1 на відсутність у ОСОБА_3 будь яких прав на квартиру, гараж та цінні папери у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права є недоречним, тому що строк позовної давності обліковується з часу, коли особа дізналась про те, що її право на частину у спільній власності подружжя не визнається іншою особою. Не зважаючи на те, що шлюб між ними ( ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) розірвано 11 лютого 2002 року, вони зберегли гарні відносини, могли у будь який час, за спільним бажанням, визнати право власності на належні їм частки у спільній власності на речі, право власності на які ними було набуто за час шлюбу.

27 травня 2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким все належне йому на час смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_2 . Це питання заздалегідь було узгоджено з ОСОБА_3 , тому й не мало сенсу виділяти її частку у спільній сумісній власності подружжя.

Позивачі за зустрічним позовом вважають, що ОСОБА_1 не будучи згадана в заповіті, не має права успадкувати майно, що належало спадкодавцю на час його смерті.

Також позивачі зазначили, що їм не відомі жодні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 в момент посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У зв`язку з викладеним, просили суд визнати ОСОБА_1 такою, що не має права на спадщину яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 . Просили визнати за ОСОБА_3 право на 1/2 частину у спільній власності подружжя: 3-кімнатну квартиру загальною площею 81,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_2 в блоці № НОМЕР_1 , загальною площею 46,3 кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, гаражно-будівельне товариство «Серпантин»; акції у кількості 765 (сімсот шістдесят п`ять) ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» (номінальна вартість однієї акції 1,00 гривня); на акції ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» у кількості 756 штук ( номінальна вартість однієї акції 1,00 гривня).

Ухвалою суду від 29.04.2015 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_1 такою, що не має права на спадщину залишені без розгляду.

Ухвалою від 02.07.2020 року провадження у вищезазначеній справі зупинено, до встановлення правонаступників після смерті відповідача ОСОБА_3 та залучення до участі у справі її правонаступників. Після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулась її донька ОСОБА_2 , після чого провадження по справі було поновлено.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 27 травня 2013 року, реєстраційний номер спадкових справ №1398, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. Визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом право власності на: 3 кімнатну квартиру на 2 поверсі 2 поверхового житлового будинку, загальною площею 81,3 кв.м., житлова площа - 50,3кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_2 в блоці № НОМЕР_1 , загальною площею 46,3 кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, гаражно-будівельне товариство по будівництву та експлуатації колективних гаражів-стоянок для власних автомобілів «Серпантин»; акції у кількості 130 (сто тридцять) простих іменних акцій Акціонерного товариства відкритого типу «Д.Т.С.», (номінальна вартість однієї простої іменної акції 10000 карбованців, або 0,1 гривня), які випущені та зареєстровані Міністерством фінансів України 03.04.1995 року, державний реєстраційний номер 144/1/95; акції у кількості 765 ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» (номінальна вартість однієї акції 1,00 гривня). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання майна спільною власністю подружжя відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити рішення суду, яким визначити, що 3-кімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; гараж № НОМЕР_2 в блоці АДРЕСА_2 , гаражно-будівельне товариство по будівництву та експлуатації колективних гаражів-стоянок для власних автомобілів «Серпантин»; акції у кількості 130 простих іменних акцій Акціонерного товариства відкритого типу «Д.Т.С.»; акції у кількості 765 ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» - є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на 3/4 частки вказаного майна.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що обставин, які б зумовлювали позбавлення ОСОБА_2 , права на отримання спадщини (не доброчесна поведінка, ухилення від виконання обов`язку утримання спадкодавця, безпорадний стан спадкодавця) встановлено не було. Ухвалюючи рішення, суд застосував до періоду 03 листопада 2001 року, коли була придбана квартира, термін цивільний шлюб, однак шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано 11 лютого 2002 року. Таким чином, суд проігнорував вимоги ст.60 та ст.65 СК України. Суд застосував позовну заяву за власною ініціативою, без відповідної заяви ОСОБА_1 . Також суд першої інстанції надав оцінку заповіту ОСОБА_4 , нотаріально посвідченому в 2013 році, але не надав жодної оцінки довіреності ОСОБА_4 , нотаріально посвідченій у 2014 році, чим фактично надав перевагу одним доказам перед іншими.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що висновок експерта щодо визнання заповіту на користь експерта недійсним відповідачем не оскаржувався, доказів, що ставили б під сумнів цей висновок не надано, тому суд обґрунтовано взяв його до уваги як основний доказ для визначення заповіту недійсним. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було припинено ще у 1999 році. З 2000 року ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі. 03.11.2001 року ОСОБА_4 придбав спірну трикімнатну квартиру, у якій були зареєстровані він та позивач. ОСОБА_3 у квартирі не мешкала, не довела, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Знаючи про придбання квартири у період перебування у шлюбних відносинах, ОСОБА_3 , не ставила питання про визнання квартири, та іншого майна, спільною сумісною власністю подружжя, чи поділу майна. ОСОБА_3 мала змогу звернутись до суду з позовом про визнання спільного майна подружжя протягом трьох років з моменту розірвання шлюбу, в межах позовної давності. При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про необхідність застосування позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чепурнов В.І., в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Трофименко М.В., в судовому засіданні заперечувала проти доводів скарги. Просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В скарзі позивач просить рішення суду змінити визначивши, що спірне майно є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , та визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право власності на 3/4 частки вказаного майна. Щодо рішення суду першої інстанції в іншій частині (визнання заповіту недійсним, визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування права власності на спірне майно), апеляційна скарга вимог не містить.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволених вимог про визнання права власності на спірне майно.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 23.02.1972 року (свідоцтво про укладення шлюбу від 23.02.1972 року НОМЕР_3 від 23.02.1972 року). Шлюб було розірвано 11 лютого 2002 року (свідоцтво від 27 червня 2002 року НОМЕР_4 ).

ОСОБА_4 та позивач за первісним позовом ОСОБА_1 уклали шлюб 15 березня 2002 року - свідоцтво НОМЕР_5 від 15 березня 2002 року.

ОСОБА_4 03.11.2001 року придбав трикімнатну квартиру на 2 поверсі 2 поверхового житлового будинку по АДРЕСА_1 (згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2001 року АЕЕ №934557).

У квартирі по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були зареєстровані з 04.12.2001 року по 27.01.2014 рік.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що видано свідоцтво про смерть від 28 березня 2014 року НОМЕР_6 .

Вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 належало наступне майно:

- 3-кімнатна квартира на 2 поверсі 2 поверхового житлового будинку, загальною площею 81,3 кв.м., житловою - 50,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17, 18);

- гараж № НОМЕР_2 в блоці № НОМЕР_1 , загальною площею 46,3 кв.м., розташований за адресою: м.Кривий Ріг, гаражно-будівельне товариство по будівництву та експлуатації колективних гаражів-стоянок для власних автомобілів «Серпантин», підстава набуття права власності рішення виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради №417 від 21.10.2009 року (а.с.21, 22);

- акції у кількості 130 (сто тридцять) простих іменних акцій Акціонерного товариства відкритого типу «Д.Т.С.» (номінальна вартість однієї простої іменної акції 10000 карбованців, або 0,1 гривня), які випущені та зареєстровані Міністерством фінансів України 03.04.1995 року, державний реєстраційний номер 144/1/95 (а.с.26);

- акції у кількості 765 (сімсот шістдесят п`ять) ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» (номінальна вартість однієї акції 1,00 гривня) (а.с.25).

За життя ОСОБА_4 27.05.2013 року склав заповіт, згідно якого останній заповів усе своє майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.77). Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Кучман І.І.

Згідно постанови приватного нотаріуса Криворізького нотаріального округу Кучман І.І. від 03.11.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, на підставі того, що між ними виникла суперечка щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.34).

Ухвалою суду від 17 липня 2017 року вирішено призначити у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити питання:

- чи страждав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , яким-небудь психічним захворюванням на момент складання заповіту, а саме 27 травня 2014 року?

- чи міг ОСОБА_4 на момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними?

Проведення експертизи доручено експертам Комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня «ДОР».

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №147 від 01.08.2017 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_4 в період часу складання та підписання ним заповіту страждав на хронічний стійкий розлад у формі органічного ураження головного мозку складного ґенезу, за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту 23 травня 2013 року.

Частково задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, фактично ОСОБА_4 пішов від першої дружини ОСОБА_5 та не проживав спільно, не вів разом з нею господарство з 1999 року. З 2000 року до квітня 2001 року він проживав з ОСОБА_6

ОСОБА_4 належним чином набув право власності на майно у встановленому законодавством України порядку, а позивач є його дружиною, що підтверджується наявними у справі доказами. З огляду на приписи чинного законодавства, суд вважає встановленими наявні правові підстави для визнання за нею права власності на вищевказане майно у порядку спадкування за законом. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено 15.03.2002 року, при цьому ОСОБА_1 була зареєстрована та стала проживати у спірній квартирі з 27.11.2001 року, а тому суд прийшов до висновку, що в даному випадку ОСОБА_3 розуміла подальші можливі наслідки не вирішення питання про розподіл спільного сумісного майна подружжя та мала змогу звернутись до суду з даним позовом про визнання майна спільною власністю подружжя протягом трьох років саме з моменту розірвання шлюбу. За таких обставин, зустрічний позов про визнання майна спільною власністю подружжя задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком та зазначає наступне.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не витікає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту має місце спадкування за законом. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкодавці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Відповідно п.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно п.3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

У постанові від 27 червня 2018 року в справі №619/894/16-ц (провадження №61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Тому, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Вбачається, що на момент смерті ОСОБА_4 був одружений з ОСОБА_1 , яка в силу ст.1261 ЦПК України, є спадкоємцем першої черги.

Крім того вбачається, що спірне майно було придбано в період шлюбу з колишньою дружиною ОСОБА_3 , шлюб з якою було розірвано 11.02.2002 року.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено 15.03.2002 року, при цьому встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі з 27.11.2001 року.

З зустрічним позовом про визнання права на 1/2 частину майна подружжя на підставі (ст.60 СК України) ОСОБА_3 звернулась через 13 років - у лютому 2015 року.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з оцінкою суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_3 розуміла подальші можливі наслідки не вирішення питання про визнання права на частину у спільному сумісному майні подружжя та мала змогу звернутись до суду з даним позовом протягом трьох років саме з моменту розірвання шлюбу, однак пропустила вказаний строк, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги щодо визнання майна спільним сумісним майном колишнього подружжя слід відмовити.

При цьому апеляційний суд відхиляє довід апеляційної скарги щодо неподання позивачем заяви щодо спливу строків позовної давності, адже вбачається, що у первісній позовній заяві нею було зроблено заяву про застосування до вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позовної давності у три роки.

Щодо вимоги апеляційної скарги про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування права власності на 3/4 частки вказаного майна, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно із положеннями частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Межі розгляду справи апеляційним судом визначені статтею 367 ЦПК України, згідно з положеннями якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вбачається, що таких вимог як визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування права власності на 3/4 частки вказаного спадкового майна у суді першої інстанції заявлено не було. За таких обставин апеляційний суд не може надавати правову оцінку доводам скарги у цій частині, оскільки не може виходити за межі позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції та приймати рішення з питань, які не були предметом його розгляду. Апелянт ОСОБА_2 , звертаючись з апеляційною скаргою, фактично діє як правонаступник за вимогами, заявленими померлою в період розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 , вимогами про визнання права на частину майна в спільній власності подружжя.

Разом з тим, ч.4 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Для усунення суддівської помилки шляхом перегляду оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції наділений певними повноваженнями, якими є сукупність його прав і обов`язків, пов`язаних із застосуванням процесуально-правових наслідків щодо такого рішення суду першої інстанції. Повноваження апеляційного суду закріплені у ст.374 ЦПК, а в подальших статтях зазначені підстави для застосування певного повноваження (статті 375-379 ЦПК). Скасування рішення суду в апеляційному порядку не є санкцією відносно суду першої інстанції, а є реалізацією апеляційною інстанцією своїх повноважень і виконанням обов`язків, що входять у зміст правовідносин між судом апеляційної інстанції та учасниками справи. Суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, і суд, який здійснює його перевірку, діють у єдиному публічному інтересі і пов`язані загальною метою вирішити спір, що виник між сторонами, на підставі закону.

Вийти за межі доводів і вимог апеляційної скарги апеляційний суд вправі в інтересах законності як складової верховенства права.

Враховуючи вищенаведене, мотиви та підстави з яких виходив суд першої інстанції, а також встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку слід вийти за межі доводів апеляційної скарги, задовольнивши її частково, оскільки ухвалюючи рішення і задовольняючи вимогу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в частини визнання за нею права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування даного висновку, і зазначає наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд задовольнив вимогу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 і визнав недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь відповідача по справі ОСОБА_2 , посвідчений 27 травня 2013 року, реєстраційний номер спадкових справ №1398, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І.

Рішення в цій частині не оскаржується.

Таким чином, визнавши заповіт не дійсним і ухвалюючи рішення про задоволення вимог про визнання права власності на все спірне майно саме в порядку спадкування за позивачем ОСОБА_1 , суд не врахував, що сторони первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (відповідач), як дружина і як донька померлого відповідно, є спадкоємцями однієї (першої) черги після смерті ОСОБА_4 . Останні, згідно до вимог ст.1261 ЦК України, мають однакове право на спадкування за законом.

З матеріалів справи вбачається, що як позивач ОСОБА_1 так відповідач ОСОБА_2 своєчасно звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Згідно до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Вимоги та підстави для усунення відповідача від права на спадкування передбачені ст.1224 ЦК України в даній справі не заявлялись та не були предметом дослідження суду.

Таким чином, на думку колегії суддів, задовольняючи позов в частині визнання права власності в порядку спадкування повністю на все спірне спадкове майно за позивачем ОСОБА_7 , суд першої інстанції не врахував вище наведеного і фактично усунув відповідача ОСОБА_2 від спадкування. Рішення в цій частині не відповідає вимогам наведених норм матеріального права і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Інших вимог позивачем ОСОБА_1 , в тому числі і про визнання права (виділ частки) у спільній власності подружжя, заявлено не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених ним майнових вимог, апеляційний суд зазначає, що оскільки апелянту фактично було відмовлено по суті його вимог, то за таких обставин підстав для стягнення на його користь сплаченої ним суми судових витрат за подання апеляційної скарги немає.

Разом з тим, за рішенням суду з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто сплачений останньою при звернені до суду судовий збір в розмірі 3897,60 грн. З них 3654 грн. це сума судового збору з майнових вимог, в задоволені яких відмовлено даним рішенням суду апеляційної інстанції. Тому з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_7 до стягнення підлягає 243,60 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом з вимог немайнового характеру, тобто рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні.

Водночас вбачається, що позивачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 9000 грн. На підтвердження витрат було надано ордер про надання правової допомоги адвокатом Трофименко М.В. (адвокатське об`єднання «Приват юрист»), виписаний на ім`я ОСОБА_1 , договір про надання юридичних послуг від 27 квітня 2023 року №27/04/23, акт прийому-передачі наданих послуг від 03 квітня 2023 року з описом наданих юридичних послуг, а саме підготовка та подача до Дніпровського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу 9 годин, вартістю 9000 грн. Крім того, надана квитанція №01 від 27 квітня 2023 року, згідно якої адвокатське об`єднання «Приват юрист» отримало від ОСОБА_1 оплату за договором про надання правової допомоги №27/04/23 від 27.04.2023 року 9000 грн.

У задоволені клопотання слід відмовити, оскільки доводи відзиву, який підготовлено представником позивача, не вплинули на висновки суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Криворізької міської нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання майна спільною власністю подружжя, в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман Ірина Іванівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення в частині стягнення судових витрат змінити. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.

Головуючий суддя: О.В. Агєєв