КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/6077/22 Головуючий у суді І інстанції: Головчак М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сидорчук Юлії Миколаївні, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Клименка П.М. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в якому просив суд:

1) визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для особистого проживання;

2) вселити ОСОБА_1 до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для особистого проживання;

4) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 977,20 грн на відшкодування судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що з січня 1993 року і до 20 квітня 2020 року позивач і ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в їх сім`ї народилася дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії НОМЕР_1 , виданим 22 липня 2022 року Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Відповідач є рідною дочкою ОСОБА_3 .

Протягом усього часу спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 проживала разом з ними як член їх сім`ї, і позивач ставився до неї як до рідної дочки.

Позивач стверджує, що з січня 1993 року і до 20 квітня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які спільно проживали та були пов`язані спільним побутом і взаємними правами і обов`язками, були членами однієї сім`ї.

З моменту задовго до 17 жовтня 2006 року і до 20 квітня 2020 року сторони спільно проживали в шестикімнатній квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 162,50 кв.м. і спільно користувалися шістьма кімнатами, просторою кухнею, двома санвузлами та іншими нежитловими приміщеннями, облаштованими в квартирі та відображеними в технічному паспорті, копію якого було виконано 26 жовтня 2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомою майна.

Місце проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі було зареєстроване 23 квітня 2009 року, що підтверджується відповідним записом на сторінці 14 виданого позивачу паспорту громадянина України, а також інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 81859444, сформованою щодо позивача 08 липня 2022 року адміністратором ЦНАП.

До 17 жовтня 2006 року вказана квартира належала на праві приватної власності батьку позивача громадянину України ОСОБА_5 , а 17 жовтня 2006 року він подарував квартиру позивачу, що підтверджується договором дарування, укладеним 17 жовтня 2006 року.

18 листопада 2010 року право власності на квартиру було набуте відповідачем, на користь якої ОСОБА_1 відчужив квартиру за договором купівлі-продажу, укладеним позивачем і відповідачем 29 жовтня 2010 року.

Позивач вказує, що у період з 17 жовтня 2006 року і до 18 листопада 2011 року він проживав у квартирі, як власник цього житлового приміщення, який на власний розсуд використовував його для власного проживання, а також мав право використовувати його для проживання членів своєї сім`ї. Своєю чергою, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали у цей період в квартирі спільно з позивачем як члени його сім`ї, на користь яких законом було встановлено житловий сервітут щодо цього житлового приміщення.

Відповідно, з 18 листопада 2011 року позивач і третя особа проживали в квартирі як члени сім`ї відповідача - нового власника квартири, на користь яких законом так само було встановлено житловий сервітут щодо цього житлового приміщення, а сама ОСОБА_2 новий повнолітній власник квартири - на власний розсуд використовувала це житлове приміщення для власного проживання і мала право використовувати його для проживання членів своєї сім`ї.

У 2018 році тяжко занедужав літній батько позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в той час проживав за адресою: АДРЕСА_3 , а згодом за адресою: АДРЕСА_4 .

Деякий час по тому у 2018 році, після медичного обстеження, виявили злоякісну пухлину у дочки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в той час проживала разом зі своєю матір`ю колишньою дружиною позивача, і про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток і добробут якої позивач піклувався з усією батьківською любов`ю і після розірвання його шлюбу з колишньою дружиною.

Переймаючись здоров`ям батька та першої дочки, позивач докладав чималих зусиль до забезпечення належного їх лікування, у зв`язку з чим проводив більше часу біля них в медичних установах та за місцем їх проживання.

У лютому 2020 року, зважаючи на тривалу категоричну відмову відповідача та третьої особи перемістити немічного батька до колись належної йому квартири, ОСОБА_1 тимчасово перебрався до житла батька, з тим щоб бути якомога ближче до нього і забезпечувати йому належний догляд.

Попри усі зусилля ОСОБА_1 та лікарів, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла перша дочка позивача, а ІНФОРМАЦІЯ_5 помер і його батько.

Позивач вказує, що протягом усього часу, коли позивач переймався здоров`ям рідних йому людей, члени його сім`ї відповідач та третя особа не надавали Позивачеві жодної підтримки і натомість вважали надмірними час та кошти, які він витрачав на лікування і догляд батька та першої дочки, не дивлячись на що, позивач не мав жодних підстав вважати припиненими свої сімейні відносини з цими членами його сім`ї. І тому 20 квітня 2020 року, після смерті батька, позивач повернувся до місця свого спільного зі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживання і намагався потрапити до квартири, в якій до того він проживав на законних підставах (спочатку як власник квартири, а згодом як член сім`ї нового власника квартири - відповідача).

Однак відкрити вхідні двері власним ключем і самостійно потрапити до квартири позивач не зміг, оскільки, як виявилося, за його відсутності замки на вхідних дверях квартири було змінено, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 категорично відмовилися впустити його до квартири і повідомили йому про припинення будь-яких сімейних відносин із ним.

Таким чином, 20 квітня 2020 року позивача було фактично виселено з квартири проти його волі.

Враховуючи викладене, позивач вказує, що з метою захисту житлових прав та інтересів, за позивачем має бути визнано право користування квартирою для особистого проживання, і його має бути вселено, а відповідача має бути зобов`язано не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою для особистого проживання.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Сидорчук Юлія Миколаївна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій його скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Також просила судові витрати покласти на відповідача.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, що наданими суду письмовими доказами підтверджується, що станом на день розгляду справи позивач не є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та не є членом сім`ї власника ОСОБА_2 . Проте, на думку представника апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги і не оцінено взагалі те, що у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердила той факт, що позивач проживав у квартирі до 2018 року разом з нею і її мамою, яка залучена третьою особою у цій справі. Так, у відзиві зазначено «Після продажу мені квартири у позивача припинилося право користування нею. Проте, позивач проживав у квартирі до травня 2018р.».

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала також на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач був зареєстрований у квартирі до 2019 року, хоча власником квартири відповідач стала ще у 2010 році. Тобто, не будучи власником квартири, позивач продовжував користуватися квартирою. І це не було ситуацією, коли забули виписати, оскільки сама ж відповідач і третя особа при обміні процесуальними документами на стадії підготовчого засідання підтвердили, що позивач проживав з ними. Більше того, вони намагалися звинуватити позивача у домашньому насильстві щодо них, але жодних доказів цьому не було надано на підтвердження цьому.

Також зазначала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в апелянта та третьої особи, ОСОБА_3 є спільна дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Це в свою чергу підтверджує те, що і позивач, і відповідач, і третя особа були членами однієї сім`ї, спільно проживали та були пов`язані спільним побутом і взаємними правами і обов`язками.

Представник апелянта зазначила, що про проживання апелянта в квартирі у період з 23 квітня 2009 року по 2019 рік також може свідчити договір № 1112/29/19/КВ/ОС-2018 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації 3 реагуванням наряду поліції охорони, укладений щодо квартири 30 березня 2018 року апелянтом і Управлінням поліції охорони в м. Києві, а також відомості про оплату апелянтом послуг з охорони майна за цим договором.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки у відповідності до вимог ст. 43 ЦПК України відповідач направила на електронну пошту суду та позивачу відзив на позовну заяву без підписання за допомогою електронного цифрового підпису.

З урахуванням викладеного, представник апелянта вважає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2023 року необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права та таким, що підлягає скасуванню.

10 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Одінцова Едвіна Володимировича, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача просив поновити строк на подачу відзиву як пропущеного з поважних причин, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги відповідач отримала на електронну пошту 03.10.2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Сидорчук Ю.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року, разом з тим роз`яснено учасникам справи їх право подати відзив на апеляційну скаргу до 03 жовтня 2023 року.

Супровідним листом від 03.10.2023 року направлено відповідачці ОСОБА_2 на її електронну адресу копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги (а.с. 78 том 2), вказані документи відповідачка отримала 03.10.2023 року, що підтверджується звітом про направлення вихідної кореспонденції (а.с. 79 том 2).

Суд апеляційної інстанції вважає наведені у відзиві на апеляційну скаргу обставини, як підставу пропуску строку поважними та приходить до висновку про поновлення строку представнику відповідача ОСОБА_2 - адвокату Одінцову Е.В. для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що наданими суду письмовими доказами підтверджується, що станом на день розгляду справи позивач не є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та не є членом сім`ї власника ОСОБА_2 , тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано у статтях 401 - 406 ЦК України.

Так, ч. 1 ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Встановлено, що позивач проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2009 року у справі № 2о-99, яке набрало законної сили 26.06.2009 року, встановлено факт про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1993 року по час постановлення рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 є рідною дочкою третьої особи ОСОБА_3 , отже не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2010 року вказана квартира належить на праві приватній власності відповідачу ОСОБА_2 (т.1 а.с. 175).

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2010 року. Разом з тим, позивач не є членом сім'ї відповідача.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що право користування виникає на підставі цивільно-правових угод, реєстрації та видачі ордеру на житло в установленому законом порядку. Спірну квартиру позивач відчужив відповідачу, яка на той час не доводилась йому, а ні дочкою, а ні падчеркою, тобто не була членом його сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що у відзиві на позовну заяву відповідач підтвердила той факт, що позивач проживав у квартирі до 2018 року разом з нею і її мамою, яка залучена третьою особою у цій справі, разом з тим зняття з реєстрації позивача відбулося у 2019 році не за бажання позивача, а за ініціативи відповідачки, суд апеляційної інстанції відхиляє, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2019 року позивач був знятий з реєстраційного обліку, що підтверджується інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання, яка була долучена до позовної заяви (а.с. 75 том 1).

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що позивач проживав у квартирі до травня 2018 року. У травні 2018 року позивач покинув квартиру, попередньо протягом місяця вивозив особисті речі (одяг, білизну, картини, книги, платівки, музичний центр, телевізор, канцелярські приладдя, документи тощо). Також зазначила, що позивач ОСОБА_8 за власною волею залишив квартиру в травні 2018 року та з того часу в ній не проживає. За період свого проживання в квартирі ОСОБА_8 не сплачував свою частину комунальних платежів. Зазначала, що з позивачем не проживала однією сім'єю, не вела з ним спільне господарство (а.с.172-174 том 1).

Вище вказані обставини підтвердила і третя особа ОСОБА_3 у своїх письмових пояснення, які долучені до матеріалів справи (а.с. 189-191 том 1).

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що із припиненням права власності (в даному випадку права власності позивача у зв'язку з продажу квартири) втрачається й право користування житловим приміщенням, як у колишнього власника.

Встановлено, що у 2019 році позивач був знятий з реєстрації з спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що в апелянта та третьої особи, ОСОБА_3 є спільна дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що свою чергу підтверджує те, що і позивач, і відповідач, і третя особа були членами однієї сім`ї, спільно проживали та були пов`язані спільним побутом і взаємними правами і обов`язками, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів, що третя особа ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 на час розгляду справи мали сімейні відносини.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2009 року (у справі №2о-99 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю) встановлено факт спільного сумісного проживання з січня 1993 року по 15 червня 2009 року (а.с. 23-25 том 1). Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач проживав у спірній квартирі до 2020 року є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що проживання апелянта в квартирі у період з 23 квітня 2009 року по 2019 рік також може свідчити договір № 1112/29/19/КВ/ОС-2018 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації 3 реагуванням наряду поліції охорони, укладений щодо квартири 30 березня 2018 року апелянтом і Управлінням поліції охорони в м. Києві, а також відомості про оплату апелянтом послуг з охорони майна за цим договором, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, оскільки колегія суддів вважає, що вказаний договір (а.с.76-87 том 1) був укладений на ім'я позивача не свідчить про його проживання у спірній квартирі. Крім того встановлено, що вказаний договір був укладений на підставі старих (недійсних) документів на право власності (договір дарування позивачу квартири від 2006 року, а.с. 92 том 1). Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 у січні 2019 року уклала договір про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагування наряду поліції охорони № 106/21/3/КВ/ОС-19, згідно діючих чинних документів, які були наявні у відповідача (а.с. 181-188 том 1).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки у відповідності до вимог ст. 43 ЦПК України відповідач направила на електронну пошту суду та позивачу відзив на позовну заяву без підписання за допомогою електронного цифрового підпису, суд апеляційної інстанції відхиляє, та приймає до уваги пояснення відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що на момент подачі позову та по теперішній час, відповідачка проживає в Оксфорді. Електронно цифрового підпису вона не мала, також вона немає і карток банках України тобто пройти верифікацію в Дії також не мала можливості. Про наявність позову дізналась лише після отримання копії позовної заяви на електронну адресу. В подальшому відповідачка приїхала в Україну та з'явилась в судове засідання де підтвердила, що відзив був поданий нею особисто. Також було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом та представник не заперечував факт подання вказаного відзиву на позовну заяву відповідачем. Крім того правова позиція викладена у відзиві була підтримана і в судових засіданнях, як під час надання пояснень так і на судових дебатах в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що житлові права позивача не були порушені відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, ст. 64 ЖК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Сидорчук Юлії Миколаївні, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «23» листопада 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник