Справа № 487/5265/23
Провадження № 2/487/2043/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Лагоди А.А.,

за участю секретаря судового засідання Мамчур К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача Ішбулатової Світлани Рустамівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

17.08.2023 представник позивача звернулась до суду із позовом, яким просить суд провести поділ спільного майна подружжя та визнати за позивачем право власності на частку квартири АДРЕСА_1 . Обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.11.2003 по 27.07.2011. під час перебування у шлюбі було придбано спірну квартиру, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після розірвання шлюбу сторони фактично продовжили спільно однією сім`єю до серпня 2019. Та весь цей час розпоряджались майном спільно, зокрема здавали квартиру в оренду. Однак на даний час у сторін виник спір, щодо квартири, тому сторона позивача була вимушена звернутись до суду для його вирішення.

Ухвалою суду від 18.08.2023 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

11.09.2023 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви виклавши її в новій редакції та просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.09.2023 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

11.10.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив від 04.10.2023 на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, стверджує, що сторони після розірвання шлюбу не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, що можуть підтвердити свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про допит яких в судовому засіданні клопоче позивач. Позивач наголошує, що проживав в належному позивачу будинку з моменту його реєстрації з 24.10.2002 по 16.01.2015. Також позивач просить суд застосувати строк позовної давності з часу розірвання шлюбу 27.07.2011.

25.10.2023 на адресу суду від представника позивача-адвоката Ішбулатової С.Р. надійшла відповідь на відзив від 24.10.2023. Представник позивача наголошує, що факт проживання відповідача з позивачкою після розірвання їх шлюбу можуть підтвердити сусіди ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та просить суд їх допитати. До того ж, факт проживання сторін підтверджується відеозаписами на яких видно відповідача, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Причиною реєстрації відповідача в квартирі АДРЕСА_1 було виключно питання оформлення субсидії на комунальні послуги. Проти застосування строку позовної давності позивач заперечує з посиланням на позицію Верховного Суду в постанові №345/2962/14 та наголошує, що майно придбано під час офіційного шлюбу, тому необхідності у встановленні факту проживання однією сім`єю немає, оскільки період часу, який сторони проживали разом, враховується як підстава не застосування на цей період часу строку позовної давності, а не як підстава для визнання якогось майна, придбаного за цей час, спільною сумісною власністю.

10.11.2023 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив від 06.11.2023. В ній відповідач пояснює, що не дивлячись на розірвання шлюбу у нього залишились нормальні стосунки з членами сім`ї позивачки, зокрема з її сином, що пояснює його присутність на сімейних заходах але це ніяк не свідчить, що сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Відповідач після розірвання шлюбу проживав у сестри ОСОБА_9 . Враховуючи виключно нормальні стосунки з позивачкою, як зазначає відповідач, він міг допомагати їй по господарству (зробити чоловічу роботу) вже після розірвання шлюбу. Факт зняття з реєстрації відповідач пов`язує з припиненням шлюбних відносин та наявність домовленості про залишення спірної квартири йому, а взамін відсутність з його боку претензій до її будинку, квартири, що сторони придбали для її сина та іншого майна. Відповідач не оскаржує обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, її правове положення не змінювалося з моменту розірвання шлюбу, а тому вважає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов у зв`язку з розірванням шлюбу та посилається на позицію Верховного Суду у справі №345/2962/14.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, надано до суду заяву, згідно якої сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з урахуванням раніше наданих заяв по справі на позовну заяву та просить розглянути справу без участі.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, інвентарної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.11.2003, який було розірвано 27.11.2011 на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 .

За час шлюбу подружжям було придбано у власність нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що оформлено на ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 21.10.2008 і як вказує МБТІ, зареєстрованого 21.08.2008 за р№ НОМЕР_3 . За матеріалами

Як слідує з інвентарної справи на квартиру АДРЕСА_3 , наданої суду МБТІ, в ній наявний договір купівлі-продажу квартири від 03.09.2008, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., двокімнатної, загальною площею 52,8кв.м., житловою площею 29,9кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_4 , яка належала на праві приватної спільної часткової власності гр. ОСОБА_10 та гр. ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. 07.11.2003 за р№6038.

Покупцем в договорі визначено ОСОБА_2 , який власноручним підписом в договорі підтвердив, що обізнаний зі змістом статей 229, 230, 231, 233, 234, 235 ЦК України та статей 60, 63, 65, 70 СК України. Також в інвентарній справі на квартиру АДРЕСА_3 наявне: розпорядження Адміністрації Заводського району виконкому ММР від 16.10.2008 №397р, відповідно до якого надано право оформити ОСОБА_2 право на збільшену площу квартири АДРЕСА_5 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.10.2008 серія НОМЕР_2 за яким визначено загальну площу квартири АДРЕСА_3 52,8кв.м., житлову площу 41,2кв.м., власник ОСОБА_2 , частка 1/1, що відповідає відомостям з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 31.07.2023.

Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області листом від 14.09.2023 підтверджує реєстрацію ОСОБА_2 з 21.01.2015 за адресою: АДРЕСА_6 .

16.11.2023 в судовому засіданні були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 щодо відомих їм обставин. Загалом свідки підтвердили факт проживання сторін і після розірвання їх шлюбу але вказували різні роки. Свідок ОСОБА_8 показала суду, що сторони проживали разом в приватному будинку, станом на 2018 не може сказати чи жили сторони як сім`я, у сторін на момент розірвання шлюбу була дача, машина, квартира але як ділили майно після розірвання шлюбу не знає. Свідок ОСОБА_5 показав суду, що сторони після 2011 разом проживали але розходились та знову сходились і до 2018 остаточно розійшлися. Свідок ОСОБА_9 (сестра відповідача) показала суду, що сторони в 2014 остаточно розвелись і відповідач проживав більшість часу у неї але підтримував відносини з позивачкою, допомагав на прохання позивачки. Свідок ОСОБА_12 показав суду, що після 2015 часто бачив відповідача у молодшої сестри де фактично він (відповідач) жив. Свідок ОСОБА_3 показав суду, що відповідач після 2014 перестав проживати спільно з позивачем. Також свідки повідомили суду, що людські стосунки після розірвання шлюбу між сторонами збереглись, а щодо спільного майна то свідкам невідомо про їх розподіл між сторонами.

Сторона відповідача не оскаржує обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, вказує, що її правове положення не змінювалося з моменту розірвання шлюбу.

Суд приходить до висновку, що дана квартира, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно 1/2 частину квартири.

Щодо застосування строків позовної давності до правовідносин сторін то суд виходить з наступного.

Відповідач вважає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов у зв`язку з розірванням шлюбу та посилається на позицію Верховного Суду у справі №345/2962/14.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ч.1, 2 ст.20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ст.72 СКУкраїни).

Тлумачення ст.72 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: в силу вказівки в ч.2 ст.74 СК правила передбачені для позовної давності для поділу майна подружжя поширюються і на випадки поділу майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; законодавець розмежував випадки для подружжя, коли позовна давність застосовується (після розірвання шлюбу) та коли не застосовується (коли шлюб не розірвано). Тобто, позовна давність не застосовується коли жінки та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. І, навпаки, позовна давність застосовується, якщо жінки та чоловік припиняють проживати однією сім`єю.

У позовній заяві позивач стверджує, що спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу продовжувалось приблизно до 2019 року та конкретизує до серпня 2019 року. В підтвердження шлюбних відносин після розірвання шлюбу позивач надає відеозаписи спільного святкування на якому видно сторони, а також онука позивачки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який грається з відповідачем.

Позивачем наголошувалось, що факт проживання сторін підтверджується відеозаписами на яких видно відповідача, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач наголошує, що спірна квартира здавалась ними в оренду, кошти були спільною власністю, однак після припинення шлюбних відносин квартира продовжує здаватись відповідачем в оренду, він отримує кошти, доступу до квартири позивач не має.

В сукупності цих доказів суд приходить до висновку, що сторони фактично після розірвання шлюбу 27.07.2011 продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації повторного шлюбу. Разом з тим, час з якого сторони фактично припинили шлюбні відносини, суд бере за 2018 рік (включно), оскільки більшість свідків підтвердили відносини сторін 2014, 2018 включно, свідок ОСОБА_5 , що мешкає по АДРЕСА_7 , показав суду, що сторони після 2011 року разом проживали але розходились та знову сходились. Сторона відповідач не заперечив факту здачі спірної квартири в оренду та отримання ним особисто коштів після припинення сімейних відносин. Сестра відповідача ОСОБА_9 показала суду, що сторони в 2014 остаточно розвелись і відповідач проживав більшість часу у неї але підтримував відносини з позивачкою, допомагав на прохання позивачки. Сам відповідач в запереченні вказує, що проживав у своєї сестри та інколи на дачі в с. Богданівка Миколаївського району, тобто не в спірній квартирі. Суд не бере до уваги факт реєстрації відповідача в спірній квартирі як доказ припинення шлюбних відносин після розірвання шлюбу з позивачем.

Тому суд вважає, що фактичні шлюбні відносини припинились з 01.01.2018.

Разом з тим, щодо застосування строків позовної давності суд бере до уваги, що спірна квартира в силу ст. 65 СК України з моменту придбання стала об`єктом права спільної сумісної власності подружжя без визначення часток, та частина 2 ст. 72 СК України пов`язує початок перебігу позовної давності не з моменту розірвання шлюбу (припинення шлюбних відносин), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В даному випадку сторони не заперечують факт спільного набуття майна, та фактично не зазначають з якого моменту відбулося порушення їх право власності на спірне майно.

Окремо необхідно зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин, із подальшими змінами і доповненнями, внесеними відповідними постановами Кабінету Міністрів України.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України від 30.03.2020 № 540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК України, щодо продовження строків на час дії карантину, набрав чинності 02.04.2020.

Постановами КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), неодноразово продовжувався строк дії карантину.

25.03.2023 Кабмін вніс зміни до постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236, згідно яких строк дії карантину продовжено до 30.06.2023.

Таким чином, починаючи з 02.04.2020 і по 30.06.2023, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) воєнний стан було запроваджено з 24.02.2022, який є продовженим до теперішнього часу.

15.03.2022 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX), а відповідно до п. 2 Закону передбачена зупинка перебігу передбачено зокрема для загальної та спеціальної позовної давності (ст. 257, 258 ЦК України). Тому з 15.03.2022 зупинено перебіг загальної позовної давності для будь-яких заінтересованих у судовому захисті осіб.

Таким чином, судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки вони не є такими, що сплили.

Враховуючи наведене позов підлягає задоволення.

В силу п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем в сумі 4747,98 грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4747,98 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя А.А. Лагода