ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 712/4560/18
Провадження № 22-ц/821/723/23
категорія: 304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

секретаря: Ярошенко Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Шаповал Олена Володимирівна

відповідачі: ОСОБА_2 , державний нотаріус першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна

розглянув у спрощеному позовному провадженні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлії Вадимівни про визнання договору дарування недійсним.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_3 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 . Він, як рідний син є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька. Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що вищевказана квартира за договором дарування від 31.08.2015 року стала власністю відповідача. Вважає, що договір дарування укладений між батьком та відповідачем необхідно визнати недійсним, оскільки його батько хворів, був інвалідом першої групи та не міг добровільно укласти даний договір, оскільки не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Зазначив, що порушені його права, як спадкоємця, тому звернувся з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що договір дарування, який оспорює позивач, укладений померлим ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто, на час відкриття спадщини він не був власником квартири АДРЕСА_2 та у зв`язку з чим, квартира до складу спадщини не ввійшла. Також за життя померлий не складав заповіт на ім`я позивача.

Що стосується посилання представника позивача на ту обставину, що суд повинен самостійно визначити правові підстави для визнання договору недійсним, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював та не змінював, а лише в письмових поясненнях від 27.10.2020 року , представник позивача ОСОБА_4 вказувала вже на іншу правову підставу для визнання договору довічного утримання недійсним - укладення його внаслідок обману.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить, посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, скасувати рішення суду 1 інстанції та позовну заяву задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд 1 інстанції помилково визначив, що предметом у даній справі є визнання договору дарування недійсним лише з підстав ст. 225 ЦК України і з цих підстав неможливість захистити права позивача. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №761/41071/19 вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Вказує, що як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним, позивач покликається на укладення договору шляхом обману введення покійного в оману щодо природи укладення спірного правочину, оскільки він не мав на меті укласти договір дарування і не знав, що підписує і не міг підписати фізично.

Стверджує, що за станом здоров`я ОСОБА_3 не міг самостійно прочитати оскаржуваний договір, до дня укладання договору з відповідачем мав довірливі відносини, чим останній і скористався, і це заявлено і свідками у заявах, які суд не оцінив.

Вказує, що суд 1 інстанції неправильно встановив обставини, оскільки з заяв свідків, медичної документації вбачається, що покійний мав низку хвороб, зір у покійного почав погіршуватися після інсульту з 2004 року (а не як зазначено судом з 2008 року), була паралізована ліва частина тіла ОСОБА_3 ще з 2004 року, з того часу він вже не міг писати, читати.

Крім того, зазначає, що оскілки оскаржуваний договір дарування квартири укладений 31 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , то до обставин 31.08.2015 неможливо застосувати висновки судово-психіатричного експерта №432 від 01.12.2019 року, де комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , 1935 року народження, під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Адже, з моменту укладення договору довічного утримання минуло 6 років і стан здоров`я ОСОБА_3 щорічно погіршувався. Отже, судом 1 інстанції безпідставно застосовано у оскаржуваному рішенні суду у справі №712/4560/18 висновки судово-психіатричної експертизи №432 від 10.12.2019 року (яких навіть в матеріали позивач не надавав) та висновки рішення суду (що оскаржено касаційно) у справі №712/4347/18.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

13 квітня 2023 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлії Вадимівни про визнання договору дарування недійсним.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2023 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Карпенко О.В., Нерушак Л.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 травня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що 31 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 . Сторони оцінили дар в 131 342 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

У провадженні Соснівського районного суду міста Черкаси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання (справа № 712/4347/18), під час розгляду якої судом було витребувано від медичних установ документацію що стосувалась психічного стану здоров`я ОСОБА_3 та призначено судово-медичну експертизу. В розпорядження експертів були надані медичні картки, всіх лікувальних закладів, в яких проходив курс лікування ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №432 від 10.12.2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , 1935 року народження, під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 10.09.2021 року у вказаній справі у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду від 16.12.2021 року рішення залишено без змін.

Під час розгляду даної цивільної справи представником позивача заявлено клопотання про призначення комплексної комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого ухвалою від 12.02.2020 року було відмовлено. При вирішенні вказаного клопотання судом брались до уваги серед іншого і твердження представника відповідача про те, що медичні картки померлого, які надавались судом в розпорядження експертів у іншій справі, не містять відомостей про наявність у померлого ОСОБА_3 психічних хвороб, а позивачем не надано доказів про перебування ОСОБА_3 на лікуванні у відповідних закладах.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір).

При цьому, ч. 1 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі , що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу), а у відповідності до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що 31 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 . Сторони оцінили дар в 131 342 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

У провадженні Соснівського районного суду міста Черкаси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору довічного утримання (справа № 712/4347/18), під час розгляду якої судом було витребувано від медичних установ документацію що стосувалась психічного стану здоров`я ОСОБА_3 та призначено судово-медичну експертизу. В розпорядження експертів були надані медичні картки, всіх лікувальних закладів, в яких проходив курс лікування ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №432 від 10.12.2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , 1935 року народження, під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 10.09.2021 року у вказаній справі у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду від 16.12.2021 року рішення залишено без змін.

Під час розгляду даної цивільної справи представником позивача заявлено клопотання про призначення комплексної комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого ухвалою від 12.02.2020 року було відмовлено. При вирішенні вказаного клопотання судом брались до уваги серед іншого і твердження представника відповідача про те, що медичні картки померлого, які надавались судом в розпорядження експертів у іншій справі, не містять відомостей про наявність у померлого ОСОБА_3 психічних хвороб, а позивачем не надано доказів про перебування ОСОБА_3 на лікуванні у відповідних закладах.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно вказав, що позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні окрім ст.225 ЦК України, також посилався на норми ст.ст. 230, 233 ЦК України, щодо правочину вчиненого внаслідок обману чи під впливом тяжкої обставини, якими в цілому передбачені підстави, за наявності яких, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, в той час, як у прохальній частині позову зазначив однією з вимог - визнання договору дарування недійсним з підстав визначених ст. 225 ЦК України.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно зазначив, що як встановлено в судовому засіданні, сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови. Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови. Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, за життя ОСОБА_3 не ставив вимогу про визнання вказаного договору як такого, що укладений внаслідок помилки, про що також вказує у своїй заяві позивач( ст. 229 ЦК ) з мотивів, що померлий, укладаючи договір , насправді вважав, що укладає договір відповідно до якого обдаровуваний ОСОБА_2 здійснюватиме за ним догляд. Таким чином суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що вказані доводи позивача є необгрунтованими, оскільки крім власних пояснень позивача, будь-якими іншими доказами не підтверджені.

Також, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що укладенням договору вказаного договору дарування не порушено права позивача як спадкоємця померлого ОСОБА_3 , оскільки, договір дарування , який оспорює позивач, укладений померлим ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто, на час відкриття спадщини він не був власником квартири АДРЕСА_2 та у зв`язку з чим, квартира до складу спадщини не ввійшла. Також за життя померлий не складав заповіт на ім`я позивача.

Що стосується посилання представника позивача на ту обставину, що суд повинен самостійно визначити правові підстави для визнання договору недійсним, суд 1 інстанції вірно вказав наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював та не змінював, а лише в письмових поясненнях від 27.10.2020 року, представник позивача ОСОБА_4 вказувала вже на іншу правову підставу для визнання договору довічного утримання недійсним - укладення його внаслідок обману.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд 1 інстанції вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та доводам, наданих в судовому засіданні позивачем, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного нотаріуса першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлії Вадимівни про визнання договору дарування недійсним, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 24 травня 2023 року.

Головуючий: В.Г. Бородійчук

Судді : О.В. Карпенко

Л.В. Нерушак