Справа № 505/3510/22
Провадження № 2/505/1069/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.05.2023 Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Івінського О.О.

секретаря судового засіданням - Черчел Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Подільську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Подільської міської ради Подільського району Одеської області про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 03 листопада 2022 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Подільської міської ради Подільського району Одеської області, та просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити в натурі із майна, що є у спільній частковій власності та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на житловий будинок загальною площею 227,6 кв.м., житловою площею 149,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . визнати дійсним договір купівлі-продажу 40/100 частин житлового будинку, який фактично реконструйовано під нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , укладений в усній формі у вигляді розписки від 20.02.2019 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (покупець) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив 40/100 часток реконструйованої нежитлової будівля за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на самовільно реконструйовану нежитлову будівлю площею 267,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що відповідачці, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. 17.07.2020 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 на 40/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці розміром 752 кв.м., яка належить Територіальній громаді м. Подільська та частина якої знаходилась у фактичному користування спадкодавця. Співвласниками вищевказаного домоволодіння є відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Між ними, як співвласниками цього майна виникали непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, і угоди про спосіб виділення в натурі частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Приміщень, якими вони користувалися з відповідачами спільно немає. Хоча ОСОБА_7 , як співвласник, мала право на виділ у натурі частки із спільного майна, проте не встигла виділити свої 40/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , з метою здійснення виділення в натурі часток із спільної часткової власності в позасудовому порядку неодноразово зверталася до відповідачів в телефонному режимі, а також відповідачам було запропоновано звернутись для цього до нотаріуса, проте це успіху не зазнало. В подальшому, ОСОБА_2 реконструювала дану частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом добудови другого поверху,тому реконструювала житлову будівлю під нежитлову будівлю загальною площею 267,2 кв. м.

Крім того, ОСОБА_1 уклав письмову угоду з ОСОБА_2 , що він придбав, а ОСОБА_2 продала йому за 4000,00 доларів США свої 40/100 частин житлового будинку, який фактично реконструйовано під нежитлову будівлю та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (які належали ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері) та остання зобов`язалась оформити цю угоду в нотаріальному порядку.

Однак станом на сьогодні, ОСОБА_2 відмовляється оформити цю угоду в нотаріальному порядку, стверджуючи при цьому, що вона свої частини вищевказаної будівлі продала позивачу, чим на її думку виконала свої зобов`язання в повному обсязі, та йти до нотаріуса немає необхідності, що призвело до неможливості оформлення вищевказаної угоди в нотаріальному порядку. Таким чином, у ОСОБА_1 відсутня можливість оформити вищевказану угоду в нотаріальному порядку та захистити свої майнові права, що змушує його звернутися до суду за захистом його права з відповідними позовними вимогами.

Позивач у судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої підтримав позовні вимоги, справу просив розглянути за його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, про судове засідання були повідомлені належним чином, проте судові виклики на судові засідання повернулись із зазначенням «Адресат відсутній за вказаною адресою». Іншими належними даними про місце перебування чи роботи відповідачів суд не володіє. Згідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Представник відповідача Подільської міської ради Подільського району Одеської області у судове засідання не з`явився, надав клопотання в якому просив розгляд справи проводити за відсутності представника , проти позовних вимог не заперечував.

Дослідивши обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пункту 1 частини 2 стаття 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладання договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві спільної приватної часткової власності 40/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці розміром 752 кв.м., яка належить Територіальній громаді м. Подільська та частина якої знаходилась у фактичному користування спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 виданим 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Подільського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В.

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкту нерухомого майна, виданого ОСОБА_2 , складеного Комунальним підприємством «Інвентаризатор» від 02.11.2022 за № 392, 40/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та споруд площею 267,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за технічними показниками може бути виділено.

Співвласниками вищевказаного домоволодіння є відповідачі: ОСОБА_3 на підставі рішення Котовського міського суду Одеської області від 25.07.2003 10/100 частин; ОСОБА_4 на підставі рішення Котовського міськрайсуду Одеської області від 05.05.2006 30/100 частин; ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Котовською державною нотаріальною конторою 13.12.1973 20/100 частин, що підтверджується довідкою про зареєстровані права власності на нерухоме майно за № 393 від 02.11.2022 виданою КП «Інвентаризатор».

Судом також встановлено, що 20.02.2019 між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в усній формі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено договір купівлі-продажу на 40/100 частин житлового будинку, який фактично реконструйовано під нежитлову будівлю та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 100 000,00 грн., що підтверджується письмовою розпискою від 20 лютого 2019 року.

Таким чином, позивач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію 40/100 частин житлового будинку, який фактично реконструйовано під нежитлову будівлю та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної за укладеним договором купівлі-продажу, оскільки договір купівлі-продажу не складено у формі, передбаченої чинним законодавством, а саме його нотаріальне посвідчення.

Згідно про оцінку майна СПД ОСОБА_9 від 07.12.2022, ринкова вартість нежитлової будівлі загальною площею 267,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , становить 102 000,00 грн.

Висновки суду підтверджуються матеріалами справи.

Цивільне судочинство у відповідності до статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, розпоряджатись, користуватись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд.

Частиною першою ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласникові у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України зазначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення.

Отже, з переходом права власності на об`єкт нерухомості, переходить право власності на земельну ділянку, на якій розташовані ці об`єкти оскільки визначальним у цих правовідносинах є факт набуття права власності на певний об`єкт, а не спосіб такого набуття.

У відповідності до п.«г» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року.

Вказана правова позиція Верховного Суду України висловлена у постановах від 23.12.2015 у справі № 6-244цс15, від 12.10.2016, № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з ст. 364 ЦК України співвласник також має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину.

Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інші співвласники перешкоджають йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такі співвласники мають право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

Враховуючи, що відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, частка об`єкту може бути виділена в натурі, проте ОСОБА_2 не оформила своє право власності на 40/100 частин домоволодіння, що унеможливлює виділення частки даного домоволодіння у позасудовому порядку, тому суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України унормовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Зобов`язання припиняється, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України).

Судом встановлено, що при вчиненні договору купівлі-продажу домоволодіння дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу домоволодіння. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально посвідчено, є підстави для визнання договору купівлі-продажу, оформленого відповідно до розписки, дійсним.

Крім того, за змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України

Так, в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Судом встановлено, що нежитлова будівля по АДРЕСА_1 позивачем реконструйовано самовільно.

П. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів затвердженого Постановою КМУ № 461 від 13.04.2011 передбачено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

П. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

За приписами ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Дослідивши наявні докази по справі та враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що самочинне будівництво було здійснено позивачем без передбаченого законом дозволу, однак з початку реконструювання жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). В разі якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Позивач не може в адміністративному порядку вирішити питання про визнання за ним права власності на самовільно реконструйована нежитлова будівля, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки дане нерухоме майно відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є користувачем земельної ділянки на якій розташована самовільно реконструйована нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , дана реконструкція проведена згідно діючих будівельних норм та санітарних правил та не порушує права інших осіб, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, та ст.ст. 16, 177, 190, 317, 319, 358, 367, 368, 563, 626, 628, 629, 640, 655, 657, 663, 692 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити в натурі із майна, що є у спільній частковій власності та визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на житловий будинок загальною площею 227,6 кв.м., житловою площею 149,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати дійсним договір купівлі-продажу 40/100 частин житлового будинку, який фактично реконструйовано під нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , укладений в усній формі у вигляді розписки від 20.02.2019 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (покупець) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив 40/100 часток реконструйованої нежитлової будівля за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на самовільно реконструйовану нежитлову будівлю площею 267,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя О.О. Івінський

Повне судове рішення складено 04 травня 2023 року.