Постанова

Іменем України

17 травня 2023 року

м. Київ

справа № 297/1066/21

провадження № 61-806св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , орган опіки і піклування Великоберезької об`єднаної територіальної громади Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року у складі судді Михайлишина В. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , орган опіки і піклування Великоберезької об`єднаної територіальної громади, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № MKD7GA від 26 лютого 2008 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 29 575 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2023 року.

Згідно з умовами зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

У порушення норм закону та умов договору ОСОБА_2 зобов`язання за договором кредиту належно не виконав, що призвело до збитків товариства, які мають вираз у залученні ним вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та понесенні витрат зі сплати податків та інших обов`язкових платежів із цих коштів.

Позивач зазначав, що у зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 26 березня 2021 року має заборгованість 45 277,79 доларів США, з яких: 15 016,52 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10 418,24 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 432,90 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, 19 410,13 доларів США - пеня за несвоєчасність зобов`язань за договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 26 лютого 2008 року уклали договір іпотеки № MKD7GA, згідно з яким, ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок садибного типу загальною площею 48,30 кв. м, житлова площа - 34,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. Обумовлена сторонами договору іпотеки, ціна предмету іпотеки дорівнює 181 800,00 гривень.

Договором іпотеки, укладеним між сторонами передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не давав своєї згоди на реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, ним на адресу відповідача була направлена письмова вимога про добровільне звільнення будинку, яка була проігнорована.

Ураховуючи наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд:

- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № MKD7GA від 26 лютого 2008 року, в розмірі 45 277,79 доларів США, з яких: 15 016,52 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10 418,24 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 432,90 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, звернути стягнення на житловий будинок садибного типу загальною площею 48,30, житлова площа 34,10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № MKD7GA від 26 лютого 2008 року у розмірі 45 277,79 доларів США, з яких: 15 016,52 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10 418,24 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 432,90 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом, звернуто стягнення на житловий будинок садибного типу загальною площею 48,30 кв. м, житловою площею 34,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивоване тим, що судом встановлено факт невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору № MKD7GA від 26 лютого 2008 року, що є підставою для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на майно, яке перебуває в іпотеці, шляхом його продажу на прилюдних торгах.

При цьому позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, був придбаний за кредитні кошти, надані за умовами кредитного договору № MKD7GA від 26 лютого 2008 року, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про виселення.

Суд застосував судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду від 16 травня 2022 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши, що ОСОБА_2 отримав згідно з кредитним договором кредит, вчасно не здійснював платежів для погашення суми заборгованості по кредиту, чим порушив взяті на себе зобов`язання, районним судом правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення зареєстрованих у ньому осіб, оскільки позивачем не доведено факт придбання житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за рахунок кредитних коштів.

При цьому суд врахував, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки з відповідачем ОСОБА_1 , вимоги банку щодо добровільного погашення заборгованості не були виконані ні позичальником, ні іпотекодавцем.

Суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 109 ЖК України, відповідно до яких, звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої , одночасно з рішенням якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо виселення скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

За змістом уточненої касаційної скарги, за межі доводів якої Верховний Суд вийти не може на підставі положень статті 400 ЦПК України, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує судові рішення лише в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо виселення. Отже, в іншій частині Верховний Суд судові рішення не переглядає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У лютому 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачів, придатності цих об`єктів до проживання, оскільки сама по собі реєстрація осіб у будинку не є підтвердженням наявності права користування цим майном. З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК України.

Вважає, що апеляційним судом не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19), в якій зазначено, що частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

При цьому в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21) касаційний суд дійшов висновку, що для вирішення питання щодо визнання колишніх власників предмету іпотеки такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити чи проживають та користуються відповідачі спірним майном, чи мають вони інше житло, оцінити доводи щодо співмірності втручання у право на мирне володіння майном з дотриманням балансу між правами учасників спору.

Посилається на те, що, враховуючи незадовільний стан предмету іпотеки, непроживання в ньому зареєстрованих осіб, суди повинні були зробити висновок про те, що особи, які зареєстровані або проживають у предметі іпотеки мають інше житлове приміщення для проживання.

Звертає увагу суду на те, що відповідач ОСОБА_1 неправомірно, без згоди банку, зареєструвала за вказаною адресою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/21, від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц, від 23 листопада 2022 року у справі 209/2032/14-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також АТ КБ «ПриватБанк» вказує на порушення судами норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини, встановлені судами

26 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № MKD7GA, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 29 575 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 лютого 2023 року (а. с. 15-18).

Згідно з розрахунком заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 26 березня 2021 року становить 45 277,79 доларів США, з яких: 15 016,52 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 10 418,24 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 432,90 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 19 410,13 доларів США - пеня за несвоєчасність зобов`язань за договором (а. с. 7-10).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 26 лютого 2008 року уклали договір іпотеки № MKD7GA, згідно з яким, ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок садибного типу загальною площею 48,30 кв. м, житлова площа - 34,10 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить останній на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Даним договором іпотеки обумовлена ціна предмету іпотеки, яка дорівнює 181 800,00 гривень (а. с. 23-25).

29 березня 2021 року позивачем було надіслано позичальнику ОСОБА_2 та іпотекодавцю ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги. У разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання банк вимагає добровільно звільнити нерухоме майно, а саме житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 12-14).

Відповідно до довідки Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року про склад сім`ї та реєстрацію осіб у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , за зазначеною адресою є зареєстрованими, але фактично не проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 74).

Згідно з фотознімками та актом обстеження умов проживання встановлено, що будинок за АДРЕСА_1 знаходиться у незадовільних умовах, в аварійному стані, без вікон, дверей та меблів, в приміщенні ніхто не живе більше 10 років (а. с. 91).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК України щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/44814/19 (провадження № 14-109цс22).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установили, що житловий будинок садибного типу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якого просив позивач, був придбаний не за рахунок коштів, наданих АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними кредитного договору від 26 лютого 2008 року.

У пункті 35.3. договору іпотеки від 26 лютого 2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , зазначено, що майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Берегівською державною нотаріальною конторою за № 2-74 16 січня 2003 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Берегівське БТІ БРР» за номером запису 235 в книзі 1 та в електронному реєстрі прав власності за реєстраційним номером 195154.

Під час розгляду справи на підставі акту обстеження умов проживання від 21 лютого 2022 року встановлено, що за спірною адресою зареєстровані та не проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . При цьому зазначено, що будинок знаходиться в аварійному стані, без вікон, дверей та меблів. В приміщенні ніхто не проживає більше 10 років.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідача ОСОБА_1 іншого постійного житла, отже, суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про виселення.

Доводи касаційної скарги про реєстрацію у спірному житловому приміщенні інших осіб без згоди іпотекодержателя, як підставу для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення позову про виселення, колегія суддів відхиляє, оскільки у матеріалах справи відсутня інформація про коло осіб, які були зареєстровані у цьому житлі на момент укладення договору іпотеки. У акті обстеження умов проживання від 21 лютого 2022 року не зазначено інформації про час реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у спірному житловому будинку.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК України.

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі № 442/328/19 (провадження № 61-17888св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-9059св21), від 23 листопада 2022 року у справі 209/2032/14-ц (провадження № 61-5796св22) колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини у вказаних справах не є подібними до обставин цієї справи, в зв`язку із чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій в частині позовних вимог про виселення з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України забезпечили повний та всебічний розгляд справи, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення зареєстрованих у спірному житлі осіб.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в оскаржуваній частині не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409,410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта