№ 201/1916/23
провадження 2/201/1312/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 лютого 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідачів АТ комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, позовні вимоги змінювалися, уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 24 жовтня 2017 року, право власності зареєстроване у відповідному реєстрі, договір не оспорений і має юридичну силу. На момент укладання вказаного договору ця квартира не перебувала під забороною чи обтяженнями, договір нотаріально посвідчено відповідно до чинного законодавства. Але після цього позивач дізнався, що його квартира знаходиться в судовому спорі, його право власності оспорюється АТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору і договору іпотеки, де він учасником не був. З`ясувалося, що винесено декілька судових рішень, в яких цьому банку було відмовлено. Не зважаючи на вказане, його права на вільне володіння майном (квартирою) банком порушуються шляхом інших звернень з посиланням саме на кредитний договір і договір іпотеки. Враховуючи вказане, позивач вважає за необхідне визнати припиненими правовідносини за договором іпотеки.

Отже, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального володіння майном виникає необхідність у ініціюванні цього позову, оскільки вказана квартира знаходиться у правомірній власність позивача. З огляду на викладене, просив суд визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_2 та стягнути з цього відповідача на його користь сплачений при подачі позову судовий збір, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову категорично заперечував, вважаючи взагалі спір підсудним господарській юрисдикції, позов не доведеним, позивач не був стороною договорів і домовленостей кредитного договору і договору іпотеки, він не на законних підставах оформив і користується вказаною власністю, заборгованість за кредитним договором наявна і не погашена, відносно сторін в цій справі та вказаних договорів банк нічого не порушував і вважає відсутніми законні підстави для задоволення позову, просив позивачу відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 погодився з викладеними в уточненому позові обставинами, підтвердив їх правильність і відповідність реальним подіям та закону, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив позов задовольнити і судове засідання провести за наявними матеріалами без його участі. Суд вважає можливим розгляд без участі цього відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи ТОВ «Істейтглобал» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду з позовом погодився, фактично позов визнав і не заперечував проти його задоволення, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд без участі представника третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування квартири від 24 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мошковською Н.М. укладеного з ОСОБА_2 .. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 жовтня 2017 року, номер запису про право власності: 22985218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 серпня 2022 року.

На момент укладення договору дарування, квартира не перебувала під арештом чи забороною, в судовому спорі та під податковою заставою не перебувала, відсутні претензії третіх осіб на вказану квартиру. Відсутність заборони відчуження квартири, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М. 24 жовтня 2017 року (п. 6 договору). Під час укладення договору дарування квартира була вільна від іпотеки та будь яких інших обмежень. У державному реєстрі запис про обтяження іпотекою нерухомого майна був відсутній.

Договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Право власності на нерухоме майно набуте позивачем правомірно. Договір дарування від 24 жовтня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є чинний. Отже, позивач станом на день звернення до суду з даним позовом, являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна.

В листопаді 2022 року, як стверджує позивач, він випадково дізнався з Єдиного реєстру судових рішень, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа № 201/5907/22 за позовною заявою АТ комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Н.М. про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав. Однією із позовних вимог, окрім вимог про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, була вимога про визнання з 19 грудня 2012 року (моменту первинної реєстрації запису про іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права АТ комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно квартири за адресою: АДРЕСА_2 в, яка була предметом іпотеки за Договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року укладеним між позивачем та ОСОБА_2 ..

Як з`ясувалось з матеріалів вказаної справи, 20 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Істейтглобал» було укладено кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Істейтглобал» отримало від банка кредитні кошти у розмірі 32 900 000 грн., з кінцевим терміном повернення до 19 березня 2041 року. Зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором було забезпечено зокрема договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 , предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, спір у справі № 201/5907/22 стосується предмета договору іпотеки № КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, а саме квартири, яка на праві власності належить позивачу. Вищезазначене свідчить про те, що відповідач не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно договору іпотеки № КП461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року.

На переконання позивача, мета даної вимоги, полягала в тому, що б у разі можливого задоволення позову в частині визнання права АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, звернутись до суду з позовом до позивача, про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з наявною заборгованістю по кредитному договору у вигляді винагороди, що і було зроблено банком, не дивлячись на те, що 05 грудня 2022 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, по справі № 201/5907/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, треті особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішковська Н.М. було відмовлено банку у задоволенні позову в повному обсязі. Дане рішення залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, а потім і Верховним Судом: постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі № 201/5907/22, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишено без змін.

Так, з метою заволодіння нерухомим майном, яким було забезпечене виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором КП 461-Г від 20 березня 2011 року, відповідач звернувся з позовом до позивача останнього власника, у зв`язку з чим в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки (станом на тепер рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року у справі № 904/3001/22, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Банк не погодившись із вказаним рішенням звернувся з апеляційною скаргою. Справа знаходиться в Центральному апеляційному господарському суді на розгляді. Рішення по суті не винесено.). Зазначене, на думку позивача, потенційно свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача.

З метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства. Позивач вважає припиненими правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року та відповідач не має жодних прав за цим договором у зв`язку з наступним.

20 березня 2011 року між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» укладено кредитний договір № КП461-Г, в забезпечення виконання зобов`язань якого, між ОСОБА_2 (іпотекодаввець) та відповідачем (іпотекодержатель) 19 грудня 2012 року було укладено договір майнової поруки (іпотеки) № КП 461-Г-ДИ3. Предметом договору іпотеки, було нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

26 березня 2015 року позичальником були перераховані кошти на погашення кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що також не заперечується сторонами. Тобто, станом на 26 березня 2015 року, позичальник повністю сплатив кошти на погашення кредиту, будь-якої заборгованості у позичальника перед банком не було.

Проте, вже після дострокового повернення кредиту позичальником, між Банком та Позичальником, самостійно, без обов`язкової згоди іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року після укладення договору іпотеки були підписані з позичальником додаткові угоди, а саме: додаткова угода № 7 від 01 січня 2012 року, додаток № 1 від 20 березня 2011 року, додаткова угода № 8 від 05 січня 2012 року, додаткова угода № 9 від 19 грудня 2012 року, додаткова угода № 10 від 10 січня 2012 року, додаткова угода № 11 від 11 січня 2012 року, договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору № КП 461Т від 20 березня 2011 року.

Так, договір про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та ТОВ «Істейтглобал» (боржник), містить умови про затвердження додаткової винагороди, яку повинен сплатити боржник кредитору та яка не була передбачена кредитним договором.

Відповідно до п. 2 вказаного договору про внесення змін від 25 липня 2016 року Сторони (Банк та Позичальник) домовились, що за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01 серпня 2016 року позичальник в термін, встановлений п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору, сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору.

Також, за домовленістю сторін (Банка та Позичальника) з 31 липня 2016 року внесено зміни до п. 4.7. Договору, яким передбачено сплату позичальником банку винагороду за користування кредитом, та викладено формулу, за якою розраховується така винагорода, у новій редакції, тобто відмінної від формули, яка була встановлена на дату підписання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року.

Отже, вказаним договором про внесення змін, сторони внесли зміни не лише в кредитний договір, а і в договір іпотеки, оскільки в договорі іпотеки зазначено (п. 2 договору), за цим договором іпотекою забезпечуються виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, зокрема: - сплати винагороди за користування кредитом, розмір якої розраховується згідно умов, зазначених у п. 7 кредитного договору (даний пункт змінений договором про внесення змін від 25 липня 2016 року вже після укладання договору іпотеки), що свідчить про міну умов договору іпотеки та збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Тобто, ОСОБА_2 поручався за виконання зобов`язання, що були встановленні редакцією кредитного договору від 20 березня 2011 року, а не договором про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року.

Крім того, в договорі відсутні будь-які вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Навпаки, в п. 31 Договору іпотеки вказано, про те що внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Чого сторонами зроблено не було. Жодної нотаріально посвідченої додаткової угоди чи договору про внесення змін до договору іпотеки укладено не було.

Тобто, уклавши такий договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, дозволило банку здійснити нарахування винагороди за користування кредитом. Тепер, на підставі ніби то існуючої заборгованості у ТОВ «Істейтглобал» перед банком зі сплати винагороди за користування кредитом, банк здійснює стягнення на предмет іпотеки (господарська справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Зазначене, на думку позивача, свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. В результаті таких незаконних дій банку, позивач змушений захищати своє право власності, шляхом звернення до суду з даним позовом.

А тому, відсутність в даній справі судового врегулювання спору з припинення правовідносин за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року ставить під загрозу можливість набуття права банком на нерухоме майно позивача на підставі такої іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що явно свідчить про втручання у право позивача мирного володіння майном. Адже конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною.

Позивач не являється ні боржником ні іпотекодавцем, а є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке було предметом договору іпотеки, залишається незахищеним від незаконного характеру вимог відповідача, та потребує особливому правовому захисту у відповідних кредитних правовідносинах. А тому намагається захистити свої права та набуте на законних підставах нерухоме майно, шляхом звернення до суду з даним позовом.

Щодо підсудності та підвідомчості справи

Позивач станом на день звернення до суду з даним позовом, являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна, він змушений звернутись до суду з даним позовом, з метою унеможливити втручання та позбавлення Позивача його права власності на майно, яке було предметом іпотеки, саме шляхом визнання правовідносин за договором іпотеки припиненими.

У зв`язку з чим, звертаючись з даним позовом, позивач застосував приписи статті 30 ЦПК України, які встановлюють правила виключної підсудності цивільних спорів, відповідно до якої позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, і звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати ВС від 07.07.2020 року у справі № 910/10647/18, а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 25 лютого 2018 року та від 11 липня 2019 року у справах № 201/12876/17 та № 426/7217/18.

Крім того, відповідно до п. 1.3. Постанови Пленуму ВГС України від 24 листопада 2014 року № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» , у разі участі у справі кількох позивачів та відповідачів, одним з яких є фізична особа, господарські суди мають виходити з того, що справа в частині позовних вимог фізичної особи або до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, господарському суду не підвідомча.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які висвітлені судом в п. 34. Постанови від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Приймаючи до уваги той факт, що позивачем у даній справі є фізична особа ОСОБА_1 , а також наявність спору щодо захисту права власності позивача на майно, яке було предметом договору іпотеки, укладеного в забезпечення зобов`язань за кредитним договором, а також враховуючи, що між позивачем та відповідачами відсутні жодні господарські відносини, справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати ВС від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 25 лютого 2018 року та від 11 липня 2019 року у справах № 201/12876/17 та № 426/7217/18.

Отже, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального володіння майном виникає необхідність у ініціюванні цього позову, оскільки вказана квартира знаходиться у правомірній власність позивача. Позивач вважає дії відповідача (банку) по укладанню та виконанню вказаного договору іпотеки і особливо додаткової угоди по кредитному договору (де скорочені терміни виплати винагороди) неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду і просив суд захистити його права та визнати припиненими правовідносини за вказаним договором іпотеки.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом з наданих сторонами документів та доказів, дослідженої цивільної справи з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 , являється власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування квартири від 24.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мошковською Н.М. укладеного з ОСОБА_2 . Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 жовтня 2017 року, номер запису про право власності: 22985218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 серпня 2022 року. На момент укладення договору дарування, квартира не перебувала під арештом чи забороною, в судовому спорі та під податковою заставою не перебувала, відсутні претензії третіх осіб на вказану квартиру.

Відсутність заборони відчуження квартири, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 24 жовтня 2017 року (п. 6 договору дарування). Під час укладення договору дарування квартира була вільна від іпотеки та будь яких інших обмежень. У державному реєстрі запис про обтяження іпотекою нерухомого майна був відсутній.

Договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Право власності на нерухоме майно набуте позивачем правомірно. Договір дарування від 24 жовтня 2017 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є чинний. Отже, позивач являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна.

В листопаді 2022 року позивач випадково дізнався з Єдиного реєстру судових рішень, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа № 201/5907/22 за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав. Однією із позовних вимог, окрім вимог про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, була вимога про визнання з 19 грудня 2012 року (моменту первинної реєстрації запису про іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка була предметом іпотеки за Договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ2 від 19 грудня 2012 року укладеним між позивачем та ОСОБА_2 .

Як з`ясувалось з матеріалів вказаної справи, 20 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Істейтглобал» було укладено кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Істейтглобал» отримало від банка кредитні кошти у розмірі 32 900 000 грн., з кінцевим терміном повернення до 19 березня 2041 року. Зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором було забезпечено зокрема договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 , предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири за адресою:

АДРЕСА_2 , спір у справі № 201/5907/22 стосується предмета договору іпотеки № КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, а саме квартири, яка на праві власності належить позивачу. Вищезазначене свідчить про те, що відповідач не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно договору іпотеки № КП461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року.

На переконання позивача, мета даної вимоги, полягала в тому, що б у разі можливого задоволення позову в частині визнання права АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, звернутись до суду з позовом до позивача, про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з наявною заборгованістю по кредитному договору у вигляді винагороди, що і було зроблено банком, не дивлячись на те, що 05 грудня 2022 року Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, по справі № 201/5907/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, треті особи - ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішковська Н.М. було відмовлено Банку у задоволенні позову в повному обсязі. Дане рішення залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року. Постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі № 201/5907/22, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишено без змін.

З метою заволодіння нерухомим майном, яким було забезпечене виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором КП461-Г від 20 березня 2011 року, відповідач звернувся з позовом до позивача останнього власника, у зв`язку з чим в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки (рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року у справі № 904/3001/22, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Банк не погодившись із вказаним рішенням звернувся з апеляційною скаргою. Справа знаходиться в Центральному апеляційному господарському суді на розгляді. Рішення по суті не винесено.)

Зазначене, потенційно свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004, вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, з метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства.

Вказані позивачем правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року є припиненими та відповідач не має жодних прав за цим договором у зв`язку з наступним.

Як було зазначено, 20 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» укладено кредитний договір № КП461-Г, в забезпечення виконання зобов`язань якого, між ОСОБА_2 (іпотекодаввець) та відповідачем (іпотекодержатель) 19 грудня 2012 року було укладено договір майнової поруки (іпотеки) №КП461-Г-ДИ3. Предметом договору іпотеки, було нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 в.

26 березня 2015 року позичальником були перераховані кошти на погашення кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що також не заперечується сторонами. Тобто, станом на 26 березня 2015 року, позичальник повністю сплатив кошти на погашення кредиту, будь-якої заборгованості у позичальника перед банком не було.

Проте, з незрозумілих причин, після дострокового повернення кредиту позичальником, між банком та позичальником, самостійно, без обов`язкової згоди іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року після укладення договору іпотеки були підписані з позичальником додаткові угоди, а саме: додаткова угода № 7 від 01 січня 2012 року, додаток № 1 від 20 березня 2011 року, додаткова угода № 8 від 05 січня 2012 року, додаткова угода № 9 від 19 грудня 2012 року, додаткова угода № 10 від 10 січня 2012 року, додаткова угода № 11 від 11 січня 2012 року, договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору № КП461Т від 20 березня 2011 року.

Так, договір про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та ТОВ «Істейтглобал» (боржник), містить умови про затвердження додаткової винагороди, яку повинен сплатити боржник кредитору та яка не була передбачена кредитним договором.

Відповідно до п. 2 вказаного договору про внесення змін від 25 липня 2016 року сторони (банк та позичальник) домовились, що за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01 серпня 2016 року позичальник в термін, встановлений п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору, сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору.

Також, за домовленістю сторін (банка та позичальника) з 31 липня 2016 року внесено зміни до п. 4.7. Договору, яким передбачено сплату позичальником банку винагороду за користування кредитом, та викладено формулу, за якою розраховується така винагорода, у новій редакції, тобто відмінної від формули, яка була встановлена на дату підписання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року.

Вказане дозволяє стверджувати, що вказаним договором про внесення змін, сторони внесли зміни не лише в кредитний договір, а і в договір іпотеки, оскільки в договорі іпотеки зазначено (п. 2 договору), за цим договором іпотекою забезпечуються виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, зокрема: - сплати винагороди за користування кредитом, розмір якої розраховується згідно умов, зазначених у п. 7 кредитного договору (даний пункт змінений договором про внесення змін від 25 липня 2016 року вже після укладання договору іпотеки), що свідчить про міну умов договору іпотеки та збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Тобто, ОСОБА_2 поручався за виконання зобов`язання, що були встановленні редакцією кредитного договору від 20 березня 2011 року, а не договором про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року.

Крім того, в договорі відсутні будь-які вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Навпаки, в п. 31 Договору іпотеки вказано, про те що внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Чого сторонами зроблено не було, жодної нотаріально посвідченої додаткової угоди чи договору про внесення змін до договору іпотеки укладено не було.

Тобто, уклавши такий договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, дозволило банку здійснити нарахування винагороди за користування кредитом. Тепер, на підставі ніби то існуючої заборгованості у ТОВ «Істейтглобал» перед банком зі сплати винагороди за користування кредитом, Банк здійснює стягнення на предмет іпотеки (господарська справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Зазначене свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. В результаті таких незаконних дій банку, позивач змушений захищати своє право власності, шляхом звернення до суду з даним позовом. А тому, відсутність в даній справі судового врегулювання спору з припинення правовідносин за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року ставить під загрозу можливість набуття права банком на нерухоме майно позивача на підставі такої іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що явно свідчить про втручання у право позивача мирного володіння майном. Адже конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною.

Оскільки втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Позивач, як добросовісний набувач, внаслідок такого втручання в його право власності буде нести індивідуальний і надмірний тягар у зв`язку з позбавленням його права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому ст. 1 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтями 3, 4 Закону України «Про іпотеку» унормовано, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав.

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329617475 від 19 квітня 2023 року: - 19 грудня 2012 року державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про іпотеку. Документи, подані для державної реєстрації: договір іпотеки №КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель ПАТ КБ «Приватбанк», боржник ТОВ «Істейтглобал»; - 25 квітня 2017 року державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про обтяження. Документи, подані для державної реєстрації: ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року. Вид обтяження: заборона на нерухоме майно; - 10 жовтня 2017 року іпотека припинена на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2017 року; - 24 жовтня 2017 року обтяження припинено на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року, яка набрала законної сили 24 жовтня 2017 року.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20).

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18) наведено висновок про те, що внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: «За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від 31 травня 2022 року по справі № 750/9652/20.

За відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень позивач добросовісно покладався на ці відомості при укладанні договору купівлі-продажу та набув право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Отже, позивач не являється ні боржником ні іпотекодавцем, а є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке було предметом договору іпотеки, залишається незахищеним від незаконного характеру вимог відповідача, та потребує особливому правовому захисту у відповідних кредитних правовідносинах. А тому намагається захистити свої права та набуте на законних підставах нерухоме майно, шляхом звернення до суду з даним позовом.

Саме тому, з метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, позивача і просить суд задовольнити позов.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі №3- 95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з встановленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Постанова від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц, провадження № 61-13532св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач, суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова С. В., Черняк Ю. В.).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі траво чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Таким чином, суд звертає увагу на том, що іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, розумів, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотекодавець також розумів, що термін основного кредитного договору до 19 березня 2041 року.

Тобто, іпотекодавець на законних підставах та керуючись п. 10 договору іпотеки, розраховував, що на строк дії договору іпотеки, майно залишатиметься у його володінні та користуванні, тобто до 19 березня 2041 року.

Однак, банк та ТОВ «Істейтглобал» підписанням договору про внесення змін до кредитного договору від 25 липня 2016 року, навмисно змінили кінцевий термін повернення кредиту та встановили строк дострокового повернення кредиту, а саме 31 липня 2016 року, щоб нарахувати таку незаконну винагороду за користування кредитом.

Крім того, банк здійснив опис розрахунку винагороди за кредитним договором, в якому встановим, що зазначена в договорі дата розрахунку відповідає даті повернення кредиту. Як день розрахунку прийнято дату 31 липня 2016 року.

Тобто, згоди на укладання такого договору, яким зменшується строк дії основного кредитного договору, що до речі являється істотною умовою як кредитного договору так і договору іпотеки, іпотекодавець не давав, та на такі зміни, що по суті збільшує обсяг його відповідальності, не погоджувався.

Отже, уклавши оскаржуваний договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, дозволило банку здійснити нарахування винагороди за користування кредитом. Тепер, на підставі ніби то існуючої заборгованості у ТОВ «Істейтглобал» перед банком зі сплати винагороди за користування кредитом, банк здійснює стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до ОСОБА_1 з відповідним позовом. В результаті таких дій банку, страждає позивач, який є добросовісним власником майна, що було предметом іпотеки та змушений захищати своє право власності , шляхом звернення до суду з даним позовом.

Відповідач у своєму відзиві на позов намагається спростувати доводи позивача про незаконність винагороди, посилаючись при цьому на те, що сторони (банк та позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди, позичальник заперечень щодо викладених у п. 4.7. кредитного договору умов оплати за встановленою формулою ні під час укладання договору ні під час укладання договору про внесення змін до кредитного договору, яким змінювалась формула розрахунку винагороди не висловлював, та вважає що відсутні підстави для визнання пунктів кредитного договору щодо встановлення та сплати винагороди недійсними.

Проте, з такими доводами не можна погодитися, оскільки формула, яка була встановлена у п. 4.7. договору та змінена відповідно до договору від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, арифметично не підтверджується.

Так, 27 березня 2023 року за заявою ТОВ «Істейтглобал» було проведено первинну судову економічну експертизу для пред`явлення її у господарській справі № 904/3001/22 (за позовом AT КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки). Для дослідження надані копїї документів зокрема: Кредитний договір № КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку; Додаток № 1 від 20 березня 2011 pоку до Кредитного договору № КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку; Додаткова угода № 7 від 01 січня 2012 pоку до Кредитного договору №КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку; Додаток № 1 від 01 січня 2012 pоку до Кредитного договору № КП4б1-Г від 20 березня 2011pоку; Додаткова угода № 8 від 05 січня 2012 pоку до Кредитного договору №КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку; Додаткова угода № 9 від 19 грудня 2012 pоку до Кредитного договору № КП4б1-Г від 20 березня 201l pоку; Додаткова угода № 10 від 10 січня 2012 pоку до Кредитного договору № КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку; Додаткова угода № 11 від 11 січня 2012 pоку до Кредитного договору №КП4б1-Г від 20 березня 2011pоку; Договір від 25 липня 2016 pоку про внесення змін до Кредитного договору КП4б1-Г від 20 березня 2011pоку; розрахунок заборгованості за винагородою за договором № КП4б1-Г від 20 березня 2011 pоку, укладеним між AT КБ «Приватбанк» та ТОВ «Істейтглобал». На вирішення судової економічної експертизи поставлені наступні питання: Чи вірно розраховано AT КБ «Приватбанк» з арифметичної точки зору (відповідно до умов кредитного договору № КП4бІ-Г від 20 березня 2011 pоку, додаткових угод до нього (п. 4.7. Кредитного договору в редакції договору про внесення змін від 25 липня 2016 pоку) та формула, викладеній в них) розмір винагороди за користування кредитом у сумі 25 253 565.75 грн.; якщо ні, то який саме розмір заборгованості з винагороди за користування кредитом у ТОВ «Істейтглобал» відповідно до умов вищенаведеного договору? В результаті проведення такої експертизи судовим експертом економістом Хомутенко С. В. складено висновок № 03/03/2023 року, відповідно до якого, розрахунок винагороди AT КБ «Приватбанк» у сумі 25 253 565.75 грн. за користування ТОВ «Істейтглобал» кредитом № КП4б1-Г від 20 березня 2011 року не відповідає тексту формули визначеній п. 4.7. Кредитного договору в редакції як первинного договору так i договору про внесення змін від 25 липня 2016 pоку та арифметично не підтверджується.

Таким чином, із зазначеного слідує висновок, що боржник - ТОВ «Істейтглобал» ні під час укладання кредитного договору ні під час укладання договору про внесення змін до кредитного договору, не міг провести ні первинний розрахунок винагороди за формулою визначеній п. 4.7. Кредитного договору ні арифметично прорахувати формулу змінену договором від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, а тому такі оскаржувані пункти щодо визначення та нарахування винагороди не відповідають вимогам справедливості, добросовісності і розумності, передбаченим в ст. 627 ЦК України, а тому повинні бути визнанні недійсними.

Крім того, неможливо погодитись із твердженнями відповідача, про те, що питання законності та обгрунтованості стягнення додаткової винагороди за користування кредитом «остаточно» вирішена ВС позиція якого чітко висловлена в Постанові ВС від 25.05.2022 року у справі № 904/5314/20. Оскільки, говорити про «остаточність» судової практики не розумно та невірно, так як в залежності від індивідуальності кожної ситуації, спору, судова практика може змінюватися, оскільки змінюється суспільство, змінюються думки і змінюється саме законодавство. Натомість є потреба у розумному ступеню правової визначеності. Саме тому суди повинні відступати від попередніх висновків, якщо це необхідно для розвитку права.

Верховний суд також часом відходить від власної практики, але завжди пояснює, чому він це робить. Це трапляється: коли сформовані загальні підходи, але конкретні обставини справи відрізняються від тих, у яких ці підходи були розроблені, й існує необхідність модифікувати ці підходи в конкретній ситуації (таку необхідність треба ретельно пояснювати); або змінюється загальний підхід (така зміна потребує додаткової аргументації, тут виникає нова лінія судової практики).

Також, Відповідач посилається на справу № 201/5563/17 що розглядалась Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за позовом ОСОБА_2 (Іпотекодавця за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року) до банку про визнання недійсним кредитного договору, визнання припиненими договорів майнової поруки (іпотеки) і договору поруки, в рамках якої рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору.

Але позов у цій справі не зовсім тотожний позовній заяві ОСОБА_2 у справі № 201/5563/17, оскільки в рамках даної справи позивач звернувся до суду з вимогою про визнання частково недійсним кредитного договору лише в частині сплати винагороди за користування кредитом, а не повністю, крім того в даній справі позивачем є інша фізична особа ОСОБА_1 , який звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а саме права власності на майно, й підстави для оскарження пунктів кредитного договору у двох справах є різними.

З приводу належного набувача.

Позивач виклав в позовній заяві свої доводи з приводу добросовісності набуття майна, яке було предметом іпотеки. В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, дійсно було укладено договори, зокрема: договір іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладений між банком та ОСОБА_2 , договір іпотеки № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, укладений між банком та ТОВ ЮК «Правовий Альянс». Саме позивач виступав від імені ТОВ ЮК «Правовий Альянс» оскільки був на той час директором підприємства. Проте, підписуючи договір іпотеки, позивачу не було відомо, що укладаються ще якісь договори в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором. Хоч в договорі іпотеки № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року і вказано, що Іпотекодавець ознайомлений з умовами кредитного договору, але ж в самому кредитному договорі не було зазначено перелік договорів, що його забезпечують та майно, яке було предметом таких договорів іпотеки. Єдиний пункт в кредитному договорі, п. А.5., в якому зазначено, що зобов`язання позичальника забезпечуються договором застави корпоративних прав. Два вищезазначені договори іпотеки хоч і укладені в один день, проте це дві окремі цивільно / господарсько - правові угоди, укладені сторонніми, різними не пов`язаними один з одним особами.

Що стосується посилання відповідача на те, що реєстраційні дії щодо предмета іпотеки (припинення обтяження банку) здійснені на підставі рішення, яке не набуло чинності та було скасоване, слід зазначити наступне.

28 березня 2023 року Дніпровським апеляційним судом розглянуто справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року у цивільній справі № 201/5907/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального окургу Мошковська Н.М. про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав (зокрема й щодо припинення обтяження Банку), та ухвалено Постанову, якою вирішено апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року залишити без змін. Вказано постанова набрала законної сили.

А тому доводи відповідача про те, що позивач не є добросовісним позивачем не підтверджено жодними належними доказами.

Щодо строку позовної давності.

На думку відповідача, позивач звернувся до суду із позовною заявою після спливу строку позовної давності, обґрунтовуючи тим, що позивачу були відомі умови кредитного договору з 19 грудня 2012 року (тобто з моменту укладання договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, між банком та ТОВ ЮК «Правовий Альянс»).

З такими доводами суд не може погодитися, так як відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з позовної заяви і пояснень, в листопаді 2022 року позивач випадково дізнався з Єдиного реєстру судових рішень, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа № 201/5907/22 за позовною заявою АТ комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , приватний нотаріус ДМНО Мошковська Н.М. про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав. Однією із позовних вимог, окрім вимог про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, була вимога про визнання з 19 грудня 2012 року (моменту первинної реєстрації запису про іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права АТ комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно квартири за адресою: АДРЕСА_2 в, яка є предметом іпотеки за Договором іпотеки № КП461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_2 .

Тобто, спір у справі № 201/5907/22 стосується предмета договору іпотеки №КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, а саме квартири, яка на праві власності належить позивачу, що свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача, що і спонукало позивача на звернення до суду з даним позовом.

Тобто, ні в момент укладання договору іпотеки № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, між банком та ТОВ ЮК «Правовий Альянс», ні в момент укладання договору дарування від 24 жовтня 2017 року нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_2 в, Позивачу не було відомо про те, що укладався ще й Договір іпотеки №КП461-Г-ДИ3 від 19.12.2012 р. між Банком та ОСОБА_2 , як і не було відомо, що предметом договору іпотеки було нерухоме майно квартири за адресою: АДРЕСА_2 в.

Крім того, на момент придбання вказаного нерухомого майна, за договором дарування, відсутність заборони відчуження квартири, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 24 жовтня 2017 року (п. 6 договору).

Таким чином, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не відповідають дійсним обставинам справи, а тому не повинні прийматись судом до уваги.

Відповідно до частин 1 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи викладені обставини справи, норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, у зв`язку із відсутністю волевиявлення позивача та його батька на відчуження спірного майна, то і подальші всі правочини укладені відповідачем є недійсними, оскільки суперечать нормам чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч.1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Європейський Суд з прав людини в справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав: «Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v. Croatia), N 48778/99, пункт 25, ECHR 2002- II)».

Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Важливою обставиною справи та в принципі судового розгляду є можливість позивача, після винесення по суті спору судового рішення, фактичної реалізації відповідного рішення суду та поновлення своїх порушених прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальних норм права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика Європейського суду з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення таїною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 2, 9, ч. 1 ст. 8 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має главо мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

В цій справі зазначенні сподівання позивача відповідачем (банком) порушені.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів відносно договору, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

При таких обставинах суд вважає можливим визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і ОСОБА_2 , а також стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 60, 203, 204, 209, 210, 215, 216, 257, 261, 317, 319, 321, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» і ОСОБА_2 .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 073 грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 28 листопада 2023 року.

Суддя