У х в а л а

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 305/1104/21

провадження № 61-6688ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Богданської сільської ради про визнання протиправним розпорядження сільського голови про застосування дисциплінарного стягнення,

В с т а н о в и в:

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Рахівського районного суду Закарпатської області із зазначеним позовом до Богданської сільської ради Рахівського району, в якому просила:

- визнати розпорядження сільського голови від 22 травня 2020 року № 21/04-01 «Про оголошення догани» неправомірним та скасувати його;

- стягнути на її користь із відповідача: невиплачену надбавку за інтенсивність праці в розмірі 34 230,90 грн та премію до дня юриста в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 5 000,00 грн, разом 39 230,90 грн; невиплачену премію (додаткову заробітну плату) в сумі 26 873,33 грн за період з 22 травня 2020 року до 03 лютого 2021 року; моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн; витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 178,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що розпорядженням сільського голови від 03 квітня 2013 року № 14 її було призначено на посаду юрисконсульта Богданської сільської ради. Рішенням сесії сільської ради від 26 червня 2018 року № 547 була переведена на посаду спеціаліста ІІ категорії юриста.

20 травня 2021 року у зв`язку з тим, що сільський голова Мільчевич С. А. був відсутній на роботі, вона відпросилася з роботи на 4 години у секретаря сільської ради Бочкор Н. В., про що зробила запис у журналі виходу на роботу. Однак, наступного дня було складено акт про відсутність її на роботі.

21 травня 2021 року позивач написала пояснення, в якому зазначила, що у зв`язку з відсутністю громадського транспорту (карантин COVID-19, який на той час діяв), вона була вимушена на власному автомобілі привезти вагітну дочку на обстеження до лікаря. Сільський голова не взяв до уваги її пояснення, натомість на нараді 22 травня 2021 року сказав, що їй буде винесено догану за відсутність на роботі. Від почутого їй стало погано і їй викликали швидку допомогу, продовжувати працювати вона не могла. З 22 травня 2020 року по 04 червня 2020 року та з 05 червня 2020 року позивачка лікувалася амбулаторно.

Вважає, що порушення трудової дисципліни не вчиняла. Позивач є членом профспілкової організації, тому притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу членами, якого вони є. Профспілкових зборів не було, протоколу про такі немає. У листі Богданської сільської ради від 30 березня 2021 року № 315 не згадується, що профспілковий орган дав згоду на притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

23 червня 2020 року позивач вийшла на роботу, працювала до 14 липня 2020 року, потім пішла у щорічну відпустку на 30 календарних днів. Під час відпустки лікувалася амбулаторно з 09 липня 2020 року по 12 липня 2020 року та з 13 серпня 2020 року по 17 серпня 2020 року, у зв`язку з чим відпустка продовжилася. Після закінчення відпустки позивач працювала до дня звільнення.

За весь період роботи ніхто про догану не згадував, отже вона її не отримала. За встановленими правилами, догана оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В наказі (розпорядженні) обов`язково має бути посилання на відповідний документ, який порушив працівник.

На звернення позивача, на підставі чого їй не виплачувалися всі виплати згідно Постанови КМ України № 268 і згідно умов колективного договору, їй надано відповідь від 30 березня 2021 року № 325 про те, що їй було оголошено догану розпорядженням сільського голови від 22 травня 2020 року № 21/04-01 «Про оголошення догани».

Це розпорядження протиправне, таке, що підлягає скасуванню, оскільки винесене всупереч вимогам пункту 4 статті 149 КЗпП України.

Отже, вперше позивач дізналася про дисциплінарне стягнення 30 березня 2021 року. Також з даного листа дізналася, що 13 серпня 2020 року було складено акт про відсутність її на роботі, але враховуючи, що у неї відпустка продовжилася на період лікарняного, акт про відсутність на роботі складено неправомірно.

На електронну пошту сільської ради позивач звернулася про те, щоб надіслали їй догану, яку вона не отримала, та акт про відсутність на роботі. Питання не потребує додаткового вивчення, однак досі відповіді позивачка не отримала, що тягне за собою відповідальність передбачену статтею 24 Закону України «Про звернення громадян».

16 квітня 2021 року позивачка звернулася до Управління Держпраці у Закарпатській області про проведення перевірки нарахувань всіх виплат, і в разі виявлення порушення трудового законодавства зобов`язати здійснити перерахунок виплат (лікарняних, відпускних, матеріальних допомог, премій, розрахункових) за період 01 травня 2020 року по 02 лютого 2021 року. Листом від 14 травня 2021 року № 3624 інспектор Держпраці повідомив, що проводиться інспекційне відвідування.

17 червня 2021 року Управління Держпраці надіслало відповідь від 28 травня 2021 року № 3816 про розгляд скарги. З цього листа позивачці стало відомо, що вона відмовилася підписати догану, про що 22 травня 2020 року був складений акт. Тим часом, у листі Богданської сільської ради від 30 березня 2021 року № 325 про відмову від підписання акту не згадувалося.

Інспектором Управління Держпраці встановлено, що в розпорядженні від 22 травня 2021 року № 21/04-01 про оголошення догани не вказано про позбавлення позивача премії, проте, у щомісячних розпорядженнях премії їй не нараховувалися.

Таким чином, головою Богданської сільської ради Мільчевичем С. А. з травня 2020 року порушувалися вимоги підпункту 4.5. пункту 4 Положення про преміювання.

03 лютого 2021 року позивач звільнилася з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Крім того, незаконне притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, порушення її прав, гарантованих колективним договором і законодавством, призвели до значних моральних страждань, які виразилися у погіршенні її фізичного стану, знаходженні у стресовому стані, приниженні перед колективом сільської ради. Підтвердженням лікування є лікарняні листки про лікування у невропатолога за період з 22 травня 2020 року по 18 серпня 2020 року. До цього проблем із здоров`ям у позивача не було. Враховуючи, що роботодавець порушив порядок застосування дисциплінарних стягнень, позивач вважає свої вимоги правомірними і такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано розпорядження сільського голови від 22 травня 2020 року № 21/04-01 «Про оголошення догани» неправомірним та скасовано його.

Стягнуто з Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 премію до дня юриста в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 5 000,00 гривень.

У стягненні невиплаченої надбавки за інтенсивність праці в розмірі 34 230,90 грн, невиплаченої премії (додаткової заробітної плати) за період з 22 травня 2020 року до 03 лютого 2021 року в розмірі 26 873,33 грн; моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, роботодавець порушив установлений КЗпП України порядок застосування дисциплінарного стягнення за неодноразове порушення трудової дисципліни, безпідставно не взяв до уваги поважність причин відсутності позивача на роботі та обставини, за яких вона певний час була відсутня, факт вчинення дисциплінарного проступку не був належним чином установлений, згода виборного профспілкового органу на застосування дисциплінарного стягнення не була одержана.

Премію до дня юриста роботодавець не виплатив позивачу безпідставно, водночас інші надбавку і премію мав підстави не виплачувати, так як ці виплати є правом, а не обов`язком роботодавця, мають мінливий розмір, залежать від конкретних результатів і якості роботи працівника тощо. Крім того, ці виплати не здійснювалися через наявність в роботі позивачки певних порушень.

Вимога про відшкодування моральної шкоди, взаємозв`язок такої шкоди із застосуванням дисциплінарного стягнення позивачем не доведені.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржив його до апеляційного суду в частині відмови в позові.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Рахівського районного суду від 12 квітня 2022 року у частині відмови в задоволенні вимоги позову про відшкодування моральної шкоди скасовано, цю вимогу позову ОСОБА_1 до Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області про визнання неправомірним накладення дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, в іншій частині залишено апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Рахівського районного суду від 12 квітня 2022 року без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення надбавки за інтенсивність праці в розмірі 34 230,90 грн і премії в розмірі 26 873,33 грн. У справі, що розглядається, суд не вправі перебирати на себе виключні повноваження роботодавця та втручатися у визначення цих елементів оплати праці, по суті на свій розсуд обирати пропорції відповідних нарахувань, визначати їх суми, позаяк цим правом наділений саме роботодавець, який приймає щомісячно рішення про виплату надбавок і премій, щоразу визначає їх розмір виходячи з обсягу та результатів роботи конкретного працівника, дотримання ним трудової дисципліни, наявності фінансування та ряду інших факторів, які безпосередньо впливають на можливість здійснення виплат і їх розмір. У цій частині позиція позивачки ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях, доводи апеляції не спростовують правильності по суті, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, беручи до уваги, що застосування до позивача дисциплінарного стягнення визнане незаконним передусім внаслідок істотного порушення роботодавцем відповідної процедури, стягнення було застосоване у вигляді догани, а також те, що непоправні, незворотні негативні наслідки для позивача не настали, проте водночас позивач зазнала негативних переживань, вимушена була докладати зусиль для організації свого життя та захисту своїх порушених прав, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням характеру і наслідків завданої шкоди, фактів, що мають значення, вимог розумності і справедливості позов у цій частині доведений частково і розмір компенсації моральної шкоди позивачу слід визначити у 1 000,00 грн.

05 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (далі - представник) звернувся до Верховного Суду через систему «Електронний суд» з касаційною скаргою на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2023 року.

У касаційній скарзі представник посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення надбавки за інтенсивність праці скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Дослідивши касаційну скаргу представника, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в справах про стягнення грошових коштів визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня 2023 року становить 2 684,00 грн.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження предметом позову є визнання розпорядження сільського голови від 22 травня 2020 року № 21/04-01 «Про оголошення догани» неправомірним та його скасування, стягнення невиплаченої надбавки за інтенсивність праці в розмірі 34 230,90 грн та премії до дня юриста в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 5 000,00 грн, невиплаченої премії (додаткової заробітної плати) в сумі 26 873,33 грн, моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн, тому ціна позову в даній справі становить 86 104,23 грн, яка станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00*100 = 268 400,00 грн).

Верховний Суд урахував ціну, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України рішення судів першої та апеляційної інстанцій в даній справі не підлягають касаційному оскарженню.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Разом із цим, у касаційній скарзі заявник посилається на обставини, передбачені підпунктами а) в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стосується конституційного права на оплату праці. Також справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача, оскільки справа стосується констутиційного права особи, зокрема позивача, на працю, на оплату праці та право на своєчасно одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Формальне зазначення представником, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не є обґрунтуванням обставин, передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Крім того, посилання представника на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, але не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес або виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані представником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 квітня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Богданської сільської ради про визнання протиправним розпорядження сільського голови про застосування дисциплінарного стягнення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук