Справа № 473/773/23
РІШЕННЯ

іменем України

"23" травня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі :

головуючого - судді Ротар М.М.

секретаря судового засідання Лукіянчиної Т.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку значаться зареєстрованими крім нього його колишня дружина ОСОБА_2 та його діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Відповідачі з 2020 року не проживають в будинку, а проживають за адресою : АДРЕСА_2 . Реєстрація відповідачів створює йому незручності, оскільки в житловому будинку ніхто не проживає, він поступово приходить у непридатний стан, на сьогоднішній день є можливість його продати, однак реєстрації малолітніх дітей в будинку створює йому перешкоди в цьому, а тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 27 лютого 2023 року відкрито провадження у справі з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, при цьому пояснила, що вона дійсно проживає з дітьми за іншою адресою з 2020 року, однак вона не може знятися з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , оскільки іншого місця де б вона могла бути зареєстрованою з дітьми немає.

Від представника органу опіки та піклування Вознесенської міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечують.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідок Відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська від 01.03.2023 року за №941/01/05/07, 940/01/05/07, 943/01/05/07 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт непроживання відповідача ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою про склад сім`ї від 01.02.2023 року, а також не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , яка в судовому засіданні пояснила, що дійсно з 2020 року вона проживала за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 , станом на сьогоднішній день проживає АДРЕСА_2 . Наміру повертатися та користуватися житловим будинком , який належить на праві власності позивачу в неї немає.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

А тому, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частини та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За змістом зазначених норм права, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

З матеріалів справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є синами позивача у справі ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 , а тому мають право на проживання як з батьком, так і з матір`ю.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про втрату права на житло неповнолітніми ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 77 78, 263,265, 268, 282 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24 травня 2023 року.

Суддя М.М. Ротар