УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 317/6867/23

Провадження № 2-з/317/4/2023

27 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Суддя Запорізького районного суду Запорізької області Каряка Д.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Ганна Юріївна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (в особі представника адвоката Шоніної О.В.) звернувся до суду з заявою, в якій просить на час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний ОСОБА_4 про визнання нотаріально посвідчених заяв (згоди), посвідченої нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Щербиною Г.Ю. за реєстровим №487-488, на укладення спірних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсною: 1) накласти арешт (заборону відчуження) на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21) та земельну ділянку (площа 0.0722 га, кадастровий номер :08:001:2227, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії (пов`язані з переходом права власності) щодо житлового будинку та земельної ділянки (площа 0.0722 га, кадастровий номер :08:001:2227), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішенням у даній цивільній справі.

В обґрунтування заяви вказує, що Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21, провадження № 61-10790св23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Щербина Г.Ю., про визнання договорів дарування недійсними колегія суддів звернула увагу позивача, що позивач не є стороною оскаржуваних договорів, а здійснив лише односторонній правочин надав згоду на відчуження нерухомого майна. Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Разом із тим, вказаний правочин ОСОБА_1 не оскаржив, визнати недійсним його не просив. Суди попередніх інстанцій на вказане належної уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Саме з урахуванням висновків Суду касаційної інстанції, позивач разом зі своїм представником, враховуючи значний обсяг доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, готує для подання до суду позов про визнання нотаріально посвідчених заяв (згоди), посвідченої нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Щербиною Г.Ю. за реєстровими №487-488, на укладення спірних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсною.

Таке звернення до суду обумовлюється тим, що 28.04.1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_2 . Під час шлюбу з ОСОБА_3 позивачем було набуте нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку (площа 0.0722 га, кадастровий номер :08:001:2227), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказане майно, за згодою подружжя, було оформлене на дружину позивача ОСОБА_3 . Отже, вищевказане нерухоме майно було спільною сумісною власністю Позивача та ОСОБА_3 . На підставі договорів дарування нерухомого майна від 30.06.2020 року (реєстрові №489, №491), посвідчених приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Щербиною Г.Ю. вищевказане нерухоме майно було передано у дар доньці сторін - ОСОБА_2 . Вказані договори були посвідчені на підставі заяв позивача, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Щербиною Г.Ю. 30.06.2020 за реєстровими №487, 488. Так, після посвідчення спірних правочинів позивач дізнався про обставини щодо яких відповідачі ввели його в оману та які мали місце ще до посвідчення ним згоди та якби позивач знав про їх наявність до посвідчення згоди він би не вступив у дані правовідносини. ОСОБА_3 , спонукаючи позивача на укладення спірних правочинів, знала про наявність таких обставин, достеменно була обізнана, що після їх укладення спірне майно фактично не вибуде із володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 , проте спірне майно перестане перебувати у режимі спільного майна подружжя, набутого у шлюбі між нею та позивачем. Так, як стало відомо позивачу під час процедури розлучення за 4 дні до посвідчення спірного правочину - 26.06.2020 року відповідач ОСОБА_2 у іншого приватного нотаріуса Білої Т.С. посвідчила довіреність на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , якою уповноважила останню представляти її інтереси з питань зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою та постановки її на реєстраційний облік за будь-якою іншою адресою, а також з питань вчинення будь-яких договорів, в тому числі купівлі-продажу з правом одержання всіх грошових сум. Сама ОСОБА_2 взагалі не збиралась отримувати у дарунок спірне нерухоме майно, оскільки одразу ж після оформлення спірних правочинів виїхала з країни до Республіки Чехії, не приймала участі в утриманні спірного житлового будинку і земельної ділянки, тягар утримання подарованого майна, в тому числі і щодо здійснення у ньому поліпшень (що було підтверджено й відповідачем ОСОБА_3 вже під час розгляду вище вказаної справи), в повній мірі було покладено на позивача. Зазначене буде підтверджене копіями квитанцій зі сплати комунальних послуг. Особові рахунки відповідачем ОСОБА_2 також не переоформлювались. У зазначеному будинку продовжили проживати позивач та відповідач ОСОБА_3 , стосунки у сім`ї були повністю довірливими. Іншого житла у позивача немає. Договори були оформлені на прохання саме ОСОБА_3 , оскільки позивача запевнили, що їх донька повертається в Україну для подальшого проживання. Проте саме після укладення спірних правочинів ОСОБА_2 поїхала. Фактично, окрім нотаріального посвідчення самого правочину, одержання дарунку обдаровуваною не відбулось. Усі дії по відношенню до спірного майна відповідачі почали здійснювати лише після звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав. Тобто, 23.06.2020 ОСОБА_2 зареєструвалась у спірному будинку, в той час як водночас вже 26.06.2020, до посвідчення спірних правочинів, вона уповноважила ОСОБА_3 зняти її з реєстрації за цією ж адресою. ОСОБА_2 почала проживати у спірному будинку лише після винесення рішення судом першої інстанції у цій справі не на її користь. До цього часу спірним майном вона не цікавилась, до України майже не приїжджала, у судових засіданнях участі не приймала, справою також не цікавилась. Тобто, ще до отримання у дар будинку та земельної ділянки вище вказаною довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси з питань зняття її з реєстраційного обліку за спірною адресою та постановки її на реєстраційний облік за будь-якою іншою адресою, що також спростовує доводи ОСОБА_2 про її намір проживати у спірному житловому будинку. ОСОБА_2 фактично не бажала отримувати у дар спірне майно, дії дружини та доньки були направлені на виведення майна із режиму спільно набутого, позбавлення його єдиного житла, у якому до теперішнього часу зберігаються його речі, граючи на почуттях сильної любові до доньки та введення його в оману щодо цих обставин. У спірному будинку постійно проживала та продовжує проживати колишня дружина позивача ОСОБА_3 . Зазначені обставини вона особисто підтвердила у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи.

Відповідачі знали про обставини та мотиви їх дій до укладення спірних правочинів, усвідомлювали, що вчиняють правочин в супереч інтересам та дійсної волі ОСОБА_1 і свідомо допускали настання цих несприятливих наслідків. Саме після посвідчення спірних правочинів відповідачі почали звертатись до правоохоронних та судових органів з надуманими заявами про вчинення позивачем відносно них правопорушень, застосування до позивача обмежувального припису, а відповідачем 2 подано позовну заяву про розірвання шлюбу, хоча до їх посвідчення сторони проживали разом у щасливому шлюбі понад 25 років (усі клопотання про примирення сторін позивача ОСОБА_5 були проігноровані та відхилені). Про наявність вище вказаних документів позивач дізнався вже під час процедури розірвання шлюбу, до укладення згоди на посвідчення спірних правочинів ОСОБА_3 не ініціювала розлучення. На момент звернення відповідачем 2 до суду із позовом про розірвання шлюбу, остання розуміла, що майно, яке було набуте за час шлюбу, вже виведено нею та її донькою із режиму спільно набутого майна подружжям, а тому спору щодо поділу майна подружжя не буде.

Скасування згоди на укладення договору дарування Законом України «Про нотаріат» та порядком вчинення нотаріальних дій не передбачено, а тому враховуючи правову позицію Верховного Суду, позивач вимушений звернутися до Суду за захистом своїх прав, шляхом визнання цієї згоди не дійсною, оскільки їх посвідченню передували обставини щодо яких позивача введено в оману, та якби він знав про ці обставини, що мали місце до посвідчення згоди та спірних договорів, він би ніколи не надав цю згоду або згода була б надана зовсім на інших умовах. Жодного доказу, який би підтверджував про обізнаність позивача з договорами доручення, посвідченням довіреності з правом розпорядження спірним майном саме на ім`я ОСОБА_3 не має.

Також про умисел вивести майно із режиму спільно набутого майна подружжя свідчить укладення договору купівлі-продажу ТЗ ОСОБА_3 (без згоди чоловіка ОСОБА_1 ) з ОСОБА_2 , відповідно до якого 29.05.2021 відбулась перереєстрація автомобіля MERCEDES-BENZ GLE 300D, 1995 року випуску, на її ім`я. Фактично зазначеним транспортним засобом продовжує користуватись ОСОБА_3 . 26.10.2023 Запорізьким районним судом Запорізької області, не дивлячись на тривале затягування справи відповідачами шляхом нез`явлення у судові засідання, а також подання безпідставних заяв про відкладення розгляду справи, було винесено рішення у цивільній справі №317/2624/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу ТЗ та скасування державної реєстрації ТЗ (як такого, що укладений без згоди позивача). Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі. Автомобіль було відчужено ОСОБА_3 на користь доньки ОСОБА_2 без письмової згоди позивача та обізнання його про укладання правочину. ОСОБА_2 було достеменно відомо, що транспортний засіб належить позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя, а сам договір купівлі-продажу був укладений перед зверненням ОСОБА_3 до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу з метою позбавлення позивача права власності на нього, адже після продажу ТЗ він вже не є спільною сумісною власністю подружжя, на думку ОСОБА_3 та він не міг би бути предметом спору про поділ майна подружжя.

Крім того, у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області також перебувала цивільна справа №317/3366/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації частини вартості спільного майна подружжя. Відповідно до обставин цієї справи, ОСОБА_3 , після посвідчення спірних правочинів, ще перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , перереєструвала ще один ТЗ - MERCEDES-BENZ, 2007 року випуску, на сторонню особу, без згоди чоловіка. Про вказані обставини позивач дізнався вже після розірвання шлюбу, оскільки не дивлячись на укладений договір купівлі-продажу ТЗ, ОСОБА_3 продовжувала його щоденно використовувати. Даний правочин був вчинений 04.02.2021 ОСОБА_3 свідомо аби запобігти в подальшому розподілу між подружжям вказаного майна. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями та доказуванню не підлягають. Позов ОСОБА_1 було задоволено у повному обсязі, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22.12.2022, залишеного без змін постановою Запорізького апеляційного суду 07.06.2023. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати КЦС від 14.08.2023 Огаренко О.В. відмовлено у відкритті касаційного провадження на зазначені рішення. На разі рішення перебуває на виконанні у Запорізького районного ВДВС. Добровільно виконати рішення суду ОСОБА_3 відмовляється. Ці обставини хоча і мали місце після посвідчення оспорюваної згоди та спірних правочинів, проте опосередковано підтверджують недобросовісну поведінку відповідачів, заздалегідь сплановану та спрямовану на виведення абсолютно усього майна, набутого у шлюбі, із режими спільно набутого майна подружжя.

Відповідачі протягом розгляду інших справ навіть не змогли пояснити в судах, чому шлюбні відносини, після 25 років щасливого шлюбу, почали різко погіршуватись саме після надання нотаріальної згоди позивачем на укладення спірних правочинів та посвідчення самих правочинів, і чому таке питання не виникало з боку відповідачів у час, коли усе рухоме та нерухоме майно, яке було придбано за час шлюбних відносин, належало на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Окрім майна, яке було подароване доньці, у подружжя не має іншого нерухомого майна.

Таким чином, відчужене спірне майно фактично не вибуло із володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 , проте вибуло із режиму спільного майна подружжя, набутого у шлюбі позивачем та ОСОБА_3

ОСОБА_3 , спонукаючи позивача на укладення спірного правочину, знала про наявність зазначених вище обставин, проте сам позивач ОСОБА_1 , якби знав про наявність письмових документів та дійсні наміри відповідачів ще до посвідчення ним згоди, а також те, що саме після укладення спірних правочинів донька повернеться проживати до Республіки Чехія, а його дружина звернеться до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу він би ніколи не надав згоду на укладення спірних договорів дарування.

Таким чином, оспорений позивачем односторонній правочин, укладений з порушенням вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину, вчиненого проти справжньої волі, шляхом введення позивача в оману, щодо обставин заздалегідь спланованих відповідачами, оскільки метою вчинення договорів дарування насправді було виведення майна із режиму спільного майна подружжя.

Не застосування заходів забезпечення може призвести до утруднення виконання рішення суду, оскільки як житловий будинок, так і земельна ділянка можуть бути відчужені відповідачами на користь третіх осіб, доки буде тривати розгляд справи, враховуючи, що відповідачі постійно затягують розгляд справи, не з`являються у судові засідання по справам, які тривають між цими ж сторонами. Тим паче, відповідачі вже намагались відчужити спірне майно шляхом розміщення оголошень про їх продажу в мережах інтернет.

Оцінюючи дану заяву приходжу до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи спірний житловий будинок та земельна ділянка розташовані на території Широківської міської ради Запорізького району Запорізької області, тобто перебуває в межах юрисдикції Запорізького районного суду Запорізької області. Отже подана заява про забезпечення позову підлягає розгляду Запорізьким районним судом Запорізької області.

Судом встановлено, що існує наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права позивача та поновлення його порушених прав та інтересів у випадку задоволення позовних вимог.

Пунктом четвертим Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідною умовою вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути істотні перешкоди як виконання судового рішення, так і ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Беручи до уваги те, що позивачем обґрунтовано наведено припущення, що не вжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, суд прийшов до висновку, що слід вжити заходи забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно: житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21) та земельну ділянку (площа 0.0722 га, кадастровий номер :08:001:2227, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 ; позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; відповідач 1 (боржник): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідач 2 (боржник): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Накласти заборону вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна - житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21) та земельної ділянки (площа 0.0722 га, кадастровий номер :08:001:2227, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 ; позивач (стягувач): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; відповідач 1 (боржник): ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , відповідач 2 (боржник): ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Копію ухвали негайно направити сторонам у справі для відома; для виконання Запорізькому відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Допустити негайне виконання ухвали суду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом 15 днів.

Суддя Д.О. Каряка