Справа № 309/5953/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 309/5953/15-ц за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Хустського районного суду від 31 серпня 2021 року, головуюча суддя Лук`янова О.В., -

встановив:

Заявою від 18.11.2015, яка надійшла до Хустського районного суду 02.12.2015, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (на час розгляду справи Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)) звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

07.05.2007 сторони уклали кредитний договір № MKG0GA00000018, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 45000,00 дол. США зі строком користування коштами до 07.05.2017.

Позивач виконав свої зобов`язання за договором, тоді як відповідач свої зобов`язання порушив і спричинив виникнення заборгованості, яка на 13.11.2015 складалася із простроченої заборгованості: за кредитом у сумі 45062,70 дол. США, за процентами 65158,67 дол. США, за комісією 5580,00 дол. США, а також пені 126228,91 дол. США, всього заборгованість 242030,28 дол. США.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України щодо виконання кредитних зобов`язань та відповідальності позичальника, на право стягнути борг достроково на підставі ст. 1050 ч. 2 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 07.05.2007 № MKG0GA00000018 у розмірі 143801,37 дол. США, що за офіційним курсом НБУ 1,00 дол. США/22,91 грн станом на 13.11.2015 є еквівалентом 3294489,39 грн, та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду від 31.08.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів укладення кредитного договору в письмовій формі та виникнення у відповідача кредитних зобов`язань, відтак підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором відсутні.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив рішення суду в частині відмови в стягненні пені в сумі 28000,00 дол. США як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги зводяться до такого.

Кредитний договір сторонами був укладений, що підтверджується текстом договору, підписаними договорами іпотеки, поруки, а також фактом надання кредитних коштів, даними про рух коштів за договором, частковим виконанням договору позичальником.

Ці договори не визнавалися недійсними, їх правомірність презюмується.

Номером договору є «MKG0GA00000018» (шість нулів перед цифрою «18»), що випливає з його тексту, помилкове зазначення іншого номера договору на спірні правовідносини не впливає.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про стягнення пені помилково. За порушення позичальником умов договору передбачена пеня, стягнення якої можливе в межах однорічної позовної давності (ст. 258 ч. 2 п. 1, ст.ст. 549, 551 ЦК України). Направлення досудової вимоги для стягнення пені не вимагається, тому за період з 01.02.2015 по 13.11.2015 підлягає стягненню пеня в сумі 28000,00 дол. США.

Позивач просить скасувати рішення суду в частині вирішення вимоги про стягнення пені та стягнути пеню в розмірі, заявленому в апеляційній скарзі.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що рішенням суду встановлено відсутність у нього будь-якого зобов`язання перед банком. Крім того, ще 25.02.2009 заочним рішенням Хустський районний суд відмовив банку в стягненні боргу через недоведеність. Тому підстав для стягнення пені за період з 01.02.2015 по 13.11.2015 немає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» адвоката Гринихи Т.Ю., яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Із урахуванням положень ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, не робить висновків щодо рішення в неоскарженій частині по суті та бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст.ст. 12, 13, ст. 367 ч. 1 ЦПК України).

Водночас враховуючи положення, зокрема, ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10 ч. 1, ст. 12 ч. 3, ст. 13 ч. 1, ст. 263 ч.ч. 1, 5, ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та беручи до уваги, що позов пред`являвся з підстав, які згідно з позицією позивача надавали йому право нарахувати та вимагати стягнення боргу за кредитом, відсотками та неустойки і обґрунтовувався відповідним чином, наявність у позивача відповідної правової підстави для нарахування зазначених платежів і для стягнення коштів (у межах доводів апеляції неустойки), правильність застосування норм матеріального права підлягають перевірці судом під час розв`язання спору безвідносно до того, чи є з цього приводу заперечення або інші доводи.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України в редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

сторони на свій розсуд розпоряджаються процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо зобов`язань, які виникають із кредитного договору та відповідальності за їх порушення в редакції, що була чинною на час їх виникнення.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч. 1 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом, неустойка є істотними умовами договору, відповідна сплата здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 549-551, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст. 1054 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 550, 551, 610, 614, 622-624, 1050, 1054 ЦК України, цивільні права та обов`язки повинні належно виконуватися; позичальник зобов`язаний повернути кредитору все заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати (за відповідних умов достроково) виконання порушеного зобов`язання боржником, сплати неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ч. 1 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а до вимог про стягнення неустойки, застосовується позовна давність тривалістю в один рік; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників; після переривання перебіг позовної давності починається заново; зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 258 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 260, ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст.ст. 264, 266, ст. 267 ч.ч. 1-4 ЦК України).

Наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України).

На момент пред`явлення АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 позову про стягнення боргу та на час вирішення справи судами першої та апеляційної інстанцій вищенаведені норми закону діяли в тій самій редакції.

Встановлено, що 07.05.2007 кредитор (на той час Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») і позичальник ОСОБА_1 уклали кредитний договір, номер якого у преамбулі був зазначений як «MKG0GA000018» (чотири цифри «0» перед цифрою «18») (а.с. 12-14 т. 1). Умови цього договору передбачали, серед іншого, таке:

сума кредиту 45000,00 дол. США, відсоткова ставка за кредитом 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом;

строк кредитування з 07.05.2007 по 07.05.2017;

кредит надається для купівлі будинку (45000,00 дол. США), а також на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором (5063,00 дол. США) (п. 7.1.);

у разі порушення позичальником своїх зобов`язань банк має право, зокрема, зажадати дострокового повернення кредиту та належних за договором платежів шляхом направлення позичальнику повідомлення, при цьому, згідно зі ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України вважається, що строк виконання зобов`язання настав у зазначену в повідомленні дату, в яку позичальник зобов`язується повернути банку кредит у повному обсязі, сплатити винагороду і відсотки за фактичний строк користування кредитом, виконати повністю інші зобов`язання за договором (пп. 2.3.3. «а»);

при порушенні позичальником зобов`язань за договором банк має право нарахувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочення; пеня сплачується в грвнях, у разі видачі кредиту в іноземній валюті пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п. 4.1.);

номер договору «MKG0GA00000018» (шість цифр «0» перед цифрою «18») (п. 7.7.).

У наявній у справі копії тексту кредитного договору відсутній підпис позичальника ОСОБА_1 (а.с. 14 т. 1).

Згідно з ордером-розпорядженням від 07.05.2007 № «MKG0GA00000017» ОСОБА_2 був виданий кредит у сумі 45000,00 дол. США (а.с. 15 т. 1).

Оскільки ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо сплати належних з нього коштів за кредитним договором, ЗАТ КБ «ПриватБанк» реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України та пп. 2.3.3. «а» п. 2.3. кредитного договору, визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), і звернувся до Хустського районного суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_3 про стягнення солідарного боргу, визначеного станом на 30.10.2008 у сумі 46577,69 дол. США.

Беручи до уваги право кредитора, зокрема, поставити момент настання відповідного строку у залежність як від часу, вказаного у вимозі про дострокове виконання зобов`язання, часу отримання (надіслання) такої вимоги, так і пред`явити вимогу про дострокове повне виконання зобов`язання також і шляхом подачі одразу відповідного позову до суду, зміненим строком виконання зобов`язання у вищевказаному випадку, оскільки іншого не встановлено, можна вважати день, на який банк визначив остаточну повну заборгованість за кредитним договором (визначив зобов`язання), яку вимагав стягнути достроково (30.10.2008).

Заочним рішенням Хустського районного суду від 25.02.2009 у справі № 2-114/2009, яке набрало законної сили 10.03.2009, у позові відмовлено (а.с. 28 т. 1).

Відмовляючи цим рішенням у позові, суд виходив із того, що в заяві банк посилався на кредитний договір від 07.05.2007 № MKG0GA00000018 (шість цифр «0» перед цифрою «18»), а в справі був наявний договір від 07.05.2007 № MKG0GA000018 (чотири цифри «0» перед цифрою «18»), у якому, окрім цього, відсутній підпис позичальника. Суд не має підстав для визнання такого договору належним доказом у справі, правочин не відповідає внутрішній волі та волевиявленню ОСОБА_1 через відсутність його підпису на договорі. Договір іпотеки укладався між позивачем і відповідачем для забезпечення виконання зобов`язань по кредитній угоді від 25.04.2007 № MKG0GA00000018, а такого договору позивач не надав. Тому суд констатував, що є незрозумілим, який саме кредитний договір існує між сторонами.

Апеляційний суд зауважує, що:

кредитний договір є консенсуальним, двостороннім і є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди зі всіх істотних його умов, що відображає його суть і правову природу, які є відмінними від договору позики (ст. 202 ч. 1, ст. 203 ч.ч. 1, 3, 5, ст. 626 ч.ч. 1, 3, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1054 ч. 1 ЦК України);

правила щодо позики застосовуються у правовідносинах, які виникають із кредитного договору, остільки, оскільки не суперечать правовій природі цих відносин, у яких, до прикладу, момент укладення договору і момент надання/отримання кредитних коштів можуть суттєво не співпадати в часі;

правомірність правочину презюмується, договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 204, 629 ЦК України);

дійсність кредитного договору від 07.05.2007 № MKG0GA00000018 ніким судовим порядком не оспорювалася, судом договір недійсним не визнавався, його нікчемність не встановлювалася;

правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ст. 82 ч. 7 ЦПК України).

Зміна строку виконання зобов`язання може як бути обумовлена безпосередньо договором, зокрема, пов`язуватися з невиконанням умов договору позичальником і наставати в певний момент безвідносно до волі кредитора в цей момент, на що сторони вже раніше погодилися при укладанні договору, так може бути наслідком конкретних дій кредитора, передбачених договором і законом. При цьому, якщо строк виконання зобов`язання (відповідний юридичний факт) настав безпосередньо відповідно до умов договору та/або внаслідок дій кредитора, останній розпоряджається цивільними правами та виконує цивільні обов`язки, що виникають із такого юридичного факту, на власний розсуд.

При вирішенні вимог щодо стягнення відсотків, неустойки має значення строк виконання відповідного зобов`язання. Верховний Суд у постановах від 16.01.2018 у справі № 305/1133/15-ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц і в інших постановах сформулював правові позиції, за змістом яких, зокрема:

стягнення процентів у розмірі, передбаченому договором, поза межами договору, в тому числі, з урахуванням зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, законом не передбачено; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України;

неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, не може бути стягнута;

в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, що розглядається, банк визначив борг позичальника станом на 13.11.2015 у сумі 242030,28 дол. США, де заборгованість: за кредитом 45062,70 дол. США, за процентами 65158,67 дол. США, за комісією 5580,00 дол. США, пеня 126228,91 дол. США (а.с. 7-10 т. 1). До стягнення банк пред`явив 143801,37 дол. США. У розрахунку останні за часом платежі ОСОБА_1 зафіксовані 09.06.2008 у сумі 210,00 дол. США (проценти) і 90,00 дол. США (комісія), після чого вчинені ним платежі не зафіксовані.

З указаного розрахунку випливає, що зміна строку виконання зобов`язання банком жодним чином не була врахована та не була відображена, зокрема, продовжували загальним порядком нараховуватися проценти за користування кредитом за ставками11,04% і 13,08% річних і за підвищеними ставками 32,08% і 28,0% річних (за простроченими зобов`язаннями), продовжували нараховуватися комісія, а також пеня з на заборгованість за кредитом і нарахованими у вищевказаний спосіб процентами.

Відповідно до правової позиції позивача АТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції, зміни строку виконання основного зобов`язання не було, позаяк у двох справах ідеться про стягнення боргу за кредитним договором, визначеного за різні періоди (а.с. 74-78 т. 1).

Відповідач ОСОБА_1 заперечував у суді першої інстанції проти позову одночасно з таких підстав:

провадження в справі підлягає закриттю через наявність чинного рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (а.с. 27 т. 1);

наявність чинного рішення про відмову банку в позові через недоведеність; сплив трирічної позовної давності, перебіг якої розпочався у 2008 році, та необхідність застосування позовної давності, яка позивачем пропущена; необхідність закриття провадження в справі; розбіжності в номерах кредитного договору (а.с. 70, 101-103, 109-111, 134-136 т. 1).

Позиція відповідача є суперечливою, а мотиви, одночасно з яких ним заперечувався позов, є взаємовиключними, оскільки: якщо йдеться про закриття провадження в справі, то не йдеться про ухвалення рішення по суті спору; заява про застосування позовної давності означає фактичне визнання доведеності позову по суті, який, втім, не може бути задоволений саме через сплив позовної давності.

Зважаючи на характер справи, її обставини, предмет позову та апеляції, позиції сторін у справі та їхні доводи, виконуючи завдання цивільного судочинства, порядком перевірки доводів сторін, з`ясування обставин справи і сприяння сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав та виконанні процесуальних обов`язків (ст. 2 ч. 1, ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, ст. 263 ч. 5 ЦПК України), апеляційний суд задовольнив клопотання позивача АТ КБ «ПриватБанк» і ухвалою від 12.06.2023 витребував із Закарпатського обласного державного нотаріального архіву оригінал нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки, укладеного 07.05.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 235-237 т. 1).

04.07.2023 до апеляційного суду із Закарпатського обласного державного нотаріального архіву при листі від 29.06.2023 № 246/01-21 надійшли засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо нотаріального посвідчення 07.05.2007 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Палюком В.І. за реєстровим № 1283 договору іпотеки, укладеного іпотекодавцями ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з іпотекодержателем ЗАТ КБ «ПриватБанк», на підставі якого задля забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором «від 25 квітня 2007 року № MKG0GA00000018» у іпотеку був переданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям по 1/2 частці кожному (а.с. 4-24 т. 2).

У цих матеріалах наявна копія кредитного договору «від 25 квітня 2007 р. № MKG0GA00000018» (п. 7.7.), «№ MKG0GA00000012» (Преамбула), підписаного ОСОБА_1 у графах «Позичальник» і «Один з оригіналів даного договору мною отримано особисто» (а.с. 8-11 т. 2, підписи на а.с. 11 т. 2).

Листом від 06.07.2023 № 309/5953/15-ц/17462/2023 апеляційний суд повідомив відповідача ОСОБА_1 про надходження документів із нотаріального архіву та роз`яснив право ознайомитися з ними (а.с. 30 т. 2). Лист ОСОБА_1 отримав 13.07.2023, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

У судовому засіданні 11.10.2023 у присутності завідувача Закарпатського обласного державного нотаріального архіву державного нотаріуса Кондратенко О.А. апеляційний суд оглянув оригінали договору іпотеки, посвідченого 07.05.2007 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Палюком В.І. за реєстровим № 1283, і кредитного договору «від 25 квітня 2007 р. № MKG0GA00000018» (п. 7.7.), «№ MKG0GA00000012» (Преамбула), а також у допустимих межах реєстр нотаріальних дій приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Палюка В.І. (справа № 2-27, розпочата 02.01.2007, закінчена 02.11.2007). Відповідні копії документів приєднані до справи.

Оригінали договорів підписані ОСОБА_1 як позичальником та іпотекодавцем, відповідні підписи ОСОБА_1 містяться і в реєстрі нотаріальних дій за 07.05.2007 (№№ 1283, 1284). Розбіжності та помилки в окремих реквізитах документів (номери, дати) істотного значення не мають, оскільки сукупність документів, оглянутих в оригіналі, та інших фактів дозволяють встановити дійсні обставини справи і констатувати, що кредитний договір від 07.05.2007 № MKG0GA00000018 був позичальником ОСОБА_1 укладений, підписаний, був забезпечений, зокрема, іпотекою, кредитні кошти були ним отримані, а зобов`язання за кредитним договором були ним порушені. Заперечення ОСОБА_1 проти позову з посиланням на відсутність підписаного ним кредитного договору безпідставне.

Заборгованість за кредитом і процентами, динаміка їх зміни слугують базою для нарахування пред`явленої позивачем до стягнення пені, тому відсутність, недоведеність цієї бази внаслідок неврахування факту зміни строку виконання зобов`язання, безпідставності нарахування заборгованості за процентами за період після закінчення строку дії договору, що має наслідком спотворення всього розрахунку заборгованості, виключає можливість стверджувати про обґрунтованість і достовірність похідних нарахувань, виключає обґрунтованість нарахування пені. Пред`явлена до стягнення пеня була визначена з невірної бази, без урахування факту зміни строку виконання зобов`язання.

Поза тим, поставивши в апеляційній скарзі питання про стягнення з відповідача пені за період з 01.02.2015 по 13.11.2015 у сумі 28000,00 дол. США позивач не навів ніякого розрахунку цієї суми. Наявний у справі загальний розрахунок заборгованості не дає можливості точно визначити пеню за вказаний період: дата 01.02.2015 у розрахунку відсутня; найближчі до неї дати: 16.01.2015, пеня 97041,93 дол. США, що дає з сумою пені на 13.11.2015 різницю у 29400,43 дол. США; 10.02.2015, пеня 99300,89 дол. США, що дає з сумою пені на 13.11.2015 різницю у 27141,46 дол. США. Крім цього, пред`явлена до стягнення пеня обрахована в доларах США, тоді як за умовами кредитного договору пеня могла бути пред`явлена до стягнення тільки в гривнях.

Фактично заявлені в апеляційній скарзі 28000,00 дол. США пені є різницею між загальною сумою пред`явленого до стягнення боргу (143801,37 дол. США) і сумою елементів боргу без пені (115801,37 дол. США), в розрахунку ця сума визначена як «загальна сума нарахованої пені», проте, конкретного її розрахунку немає.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин передбачені законом, договором, обґрунтовані та доведені підстави для стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені за період з 01.02.2015 по 13.11.2015 у сумі 28000,00 дол. США відсутні.

Спосіб захисту порушеного права обирає позивач. Право кредитора на пред`явлення відповідних вимог, зокрема, щодо стягнення пені за порушення зобов`язання, не заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення позову повністю або в обґрунтованій і доведеній частині.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові за умови обґрунтованості вимог позову по суті, тоді як у разі безпідставності, необґрунтованості та недоведеності позову по суті у ньому слід відмовити саме з цих підстав.

У справі, що розглядається, підстав для стягнення пені немає. Позивач не виконав свого обов`язку доказування підстав і умов для стягнення елементів боргу за кредитним договором, не подав відповідні докази суду першої інстанції, а також не навів підстав щодо неможливості подання таких доказів, хоча перешкод у доказуванні не мав, що підтверджується його діями на стадії апеляційного розгляду справи. Доводи позову та апеляції ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 і ст. 81 ч. 6 відповідних редакцій ЦПК України).

Суд першої інстанції із належною повнотою обставин справи не встановив, не перевірив доводів сторін з урахуванням наявних у справі документів щодо отримання ОСОБА_4 коштів у банку, у порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4 і ст. 12 ч. 5 відповідних редакцій ЦПК України не діяв і відмовив у позові передчасно та помилково ґрунтуючись лише на факті відсутності доказів виникнення кредитного зобов`язання та на певних технічних помилках у документах. Втім, і встановлення цього факту під час апеляційного розгляду справи само по собі не дає підстав для задоволення апеляції.

Відтак попри сплив щонайменше у 2009 році позовної давності за вимогою про стягнення пені в задоволенні цієї вимоги належало відмовити по суті внаслідок її необґрунтованості та недоведеності саме з наведених вище підстав.

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінити в частині правового обґрунтування, а резолютивну частину рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково, мотивувальну частину рішення Хустського районного суду від 31 серпня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування, резолютивну частину рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 27 листопада 2023 року.

Судді