Провадження № 2/521/2851/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйок І.А.

секретаря судового засідання - Підмазко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в Одеській області (адреса місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-ма Пересипська, буд. 6), про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

08.12.2022 року позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій просив суд: стягнути з відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь позивача майнову шкоду в сумі 2329,00 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, тобто з 05.02.2022 по час винесення рішення у даній цивільній справі. На момент подачі позову дана сума становила 471, 41 гривень, стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченої суми починаючи з 05.02.2022 року по час винесення рішення у даній цивільній справі 54,17 гривень та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 45 000,00 гривень.

08.12.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Громіку Д.Д. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

26 грудня 2022 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси вказану позовну заяву було повернуто позивачу в зв`язку з не усуненням недоліків позовної заяви, однак вказана ухвала була оскаржена ним до Одеського апеляційного суду, який своєю постановою від 14.04.2023 року ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2022 року скасував та справу направив до Малиновського районного суду м. Одеси для продовження розгляду справи.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2023 року суддею Громіком Д.Д. відкрито спрощене провадження для розгляду даної справи. 10.04.2023 року ОСОБА_1 подано відвід судді Громіку Д.Д. від розгляду даної справи. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2023 року суддею Мирончук Н.В. відведено суддю Громіка Д.Д. від розгляду цивільної справи №521/18350/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в Одеській області, про захист прав споживачів.

24.04.2023 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями Малиновського районного суду м. Одеси, справу розподілено судді Малиновського районного суду м. Одеси Бобуйку І.А.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.04.2023 року суддею Бобуйком І.А. прийнято до свого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в Одеській області, про захист прав споживачів, розгляд справи провести в порядку спрощеного провадження з викликом учасників справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно.

Відповідач та його предстаник відповідача у судове засідання не з`явилися, повідомлялись про дату, час та місце розгляду належним чином та своєчасно.

Представник відповідача подала до суду заяву про відкладення розгляду справи, проте не навела суду ніяких поважних причин, з огляду на які вона не може з`явитись у судове засідання, з огляду на що, суд відмовляє у задоволенні заяви про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Представник Головного управління держпродспоживслужби в Одеській області в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду належним чином та своєчасно, надав до суду пояснення по справі від 20.04.2023 року.

Дослідивши всі матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не

забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і

протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1-1 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 лютого 2022 року на 13.00 год. його син ОСОБА_3 був запрошений на дитячий день народження у « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . На думку позивача, власником даного картингу є ФОП ОСОБА_2 . Приблизно о 14 годині 30 хвилин позивачу подзвонив син та повідомив, що у нього зайнялась куртка від контакту з якимось елементом картингу (машини). При зверненні до адміністрації закладу, жодних пояснень або вибачень по даній ситуації надано не було. Позивач також зазначає, що за надання розважальних послуг у вигляді керування картингом оплату проводила мати іменинника ОСОБА_4 на картковий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується копією квитанції наданої до матеріалів справи. У зв`язку з викладеним, позивач керуючись ЗУ «Про захист прав споживачів» просить стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди у вигляді зіпсованої куртки у розмірі 2329 грн., а також моральну шкоду у розмірі 45 000 грн.

Отже, позивач, вважаючи себе споживачем та обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно преамбули Закону України "Про захист прав споживачів" цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно пунктів 3, 4, 17 і 18 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», виконавець суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; виробник суб`єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім`я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб`єкта господарювання; або імпортує товар; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

З матеріалів справи вбачається, що замовником і платником послуг, у вигляді організації дозвілля з керування картингом при святкуванні дня народження була мати іменинника. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами виник спір, який не стосується захисту прав споживача, оскільки саме позивачем послуги у відповідача не замовлялись, не існує договірних відносин, на яких поширюється дія Закону, тому позивач не є споживачем в розумінні названого Закону, між ним та відповідачем не укладеного будь-якого договору.

Крім цього, позивачем у якості відповідача зазначено ОСОБА_2 як власника « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки платежі проводились на картковий рахунок відкритий на ім`я ФОП ОСОБА_2 . Однак, дане припущення позивача жодним чином не підтверджує належність відповідачу на праві власності «DriftKarting», а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

При пред`явленні позову суд не може встановити, чи є позивач або відповідач належними сторонами, оскільки при пред`явленні позову вони є передбачуваними суб`єктами спірних матеріальних правовідносин і питання про їхню належність до справи вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих доказів у справі.

За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та лише до належного відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин.

Якщо судом буде встановлено, що позов пред`явлено неналежним позивачем, тобто тією особою, яка не має права вимоги, то суд не може на цій підставі відмовити позивачеві у відкритті провадження у справі чи закрити провадження, оскільки такі підстави у цих нормах не передбачено. Суд, також, із власної ініціативи не може замінювати неналежного позивача, оскільки порушуватиметься такий принцип цивільного процесу, як диспозитивність. Суд має розглянути вимогу неналежного позивача по суті та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки неналежний позивач не має права вимоги.

Отже, як вбачається з позовної заяви, підставою звернення позивача з позовом до суду не є порушення відповідачем Закону України "Про захист прав споживача" (позов не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом, з огляду на їх несправедливість (ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"). Суд зазначає, що мати іменинника замовляла у картингу «DriftKarting» послуги розважального характеру, а тому саме у неї могло виникнути право на звернення до суду із позовом про захист права споживача щодо надання картингом послуг неналежної якості.

Також, суд звертає увагу позивача на наступні обставини справи.

Позивач, обґрунтовуючи свою позицію посилається на вимоги ч.1 ст. 1209 ЦК України, а саме виготовлювач товару, що є нерухомим майном, виконавець робіт (послуг) зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі внаслідок конструктивних, технологічних, рецептурних та інших недоліків товару, робіт (послуг), а також недостовірної або недостатньої інформації про них. Відшкодування шкоди не залежить від вини виготовлювача товару, що є нерухомим майном, виконавця робіт (послуг), а також від того, чи перебував потерпілий з ними у договірних відносинах.

За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди (збитків), важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Враховуючи приписи Глави 51 та 82 Цивільного кодексу України, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 03 грудня 2014 року №6-183цс14, саме на позивача покладається обов`язок доказування факту завдання шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому шкоди, а саме: матеріали справи не містять ніяких належних допустимих доказів того, що 05.02.2022 року об 14 годині 30 хвилин у сина позивача зайнялась куртка від контакту з якимось елементом картингу (машини) на території картингу «DriftKarting», оскільки в матеріалах справи немає підтверджень того, що позивач чи інші особи 05.02.2022 року звертались до ГУ ДСНС України в Одеській області з приводу займання куртки від контакту з якимось елементом картингу (машини) на території картингу «DriftKarting», або до Департаменту патрульної поліції УПП в Одеській області з приводу факту займання куртки сина позивача від контакту з якимось елементом картингу (машини) на території картингу «DriftKarting» або приводу незаконної діяльності картингу «DriftKarting».

В матеріалах справи відсутня експертиза, яка могла б підтвердити факт, що 05.02.2022 року об 14 годині 30 хвилин у сина позивача зайнялась куртка від контакту з якимось елементом картингу (машини) на території картингу «DriftKarting».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту займання куртки сина позивача від контакту з якимось елементом картингу (машини) на території картингу «DriftKarting» 05.02.2022 року, не доведено розмір такої шкоди у грошовому виразі, не обґрунтовано чому майнова шкода, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 2329,00 гривень, позивачем не доведено, що картинг «DriftKarting» належить на праві власності відповідачу ФОП ОСОБА_2 , а отже суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту завдання йому шкоди та причино-наслідкового зв`язку між подією та діями відповідача - ФОП ОСОБА_2 .

Позивач на виконання ч. 1 ст. 81 ЦПК України жодним чином не підтверджує факту понесення ним моральної шкоди, незважаючи на наступні вимоги діючого законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, зі змісту вказаних вище роз`яснень вбачається, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» від 31.03.1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат Сіх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, позивач не зазначив в позові жодних доказів, які б підтверджували наступні обставини: факт нанесення моральної шкоди; протиправність діянь відповідача: наявність причинного зв`язку між шкодою і діяннями відповідача, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування моральної шкоди позивачу.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 у зв`язку із недоведеністю, а також суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір, який необхідно було сплатити за подачу позовної заяви, оскільки на дані правовідносини не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 4 vo=1#1949" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 136 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» з 1 січня 2022 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481 гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь позивача майнову шкоду у загальній сумі 2854 ,58 гривень, та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 45 000,00 гривень, -дані позовні вимоги мають майновий характер, оскільки позивач моральну шкоду визначив у грошовому вимірі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, фізичною особою або фізичною особою - підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не менше 992,40 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто не більше 12405,00 грн.

Аналогічної позиції дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 28.11.2018 року у справі № 761/11472/15ц.

Суд звертає увагу позивача, що враховуючи ціну позову, а саме: 47854,58 гривень, позивачеві необхідно сплатити судовий збір у розмірі 992 гривень 40 копійок.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Згідно ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Керуючись ст. ст. 1, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 1209 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 49, 76-83, 177, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ), третя особа: Головне управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів в Одеській області (адреса місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-ма Пересипська, буд. 6), про захист прав споживачів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.