РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шестакової Я.В.

за участю секретаря Навроцької Є.І.

представника позивача адвоката Кавацюк О.В.

представника відповідача адвоката Уртаєва О.І.

розглянувши в залі суду в м. Одеса у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Двір Далі до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Кавацюк О.В. в жовтні 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та Двір Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за Двір Далі право власності на частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та частини машиномісця № НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та частини машиномісця № НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період шлюбу з 12.02.1998 року позивач з відповідачем за спільні кошти та в інтересах сім`ї придбали вищезазначену квартиру та машиномісце. Під час оформлення договорів купівлі-продажу та міни, будь-яких застережень, в тому числі про те, що кошти за які ОСОБА_3 придбав квартиру є його особистими, умови договору купівлі-продажу квартири не містять, до того ж, зазначені договори були оформлені зі згоди позивача. Вирішити питання про поділ майна в позасудовому порядку позивачу не вдалося за можливе в зв`язку з чим ОСОБА_4 змушена звернутися до суду з даним позовом для вирішення питання про поділ майна подружжя в судовому порядку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2022 року прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження за вищезазначеним позовом та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.10.2022 року вжито заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 31.01.2023 року витребувано по справі докази.

Ухвалою суду від 14.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 11.04.2023 року повернуто зустрічну позовну заяву.

22.11.2022 року представника позивача надала суду заяву про зміну предмету позову у якій зазначила, 04.10.2022 року, після подання позовної заяви, нею була отримана інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно якої ОСОБА_5 на праві приватної власності зареєстровано два машиномісця за № НОМЕР_1 та 9/1м по 16 кв.м. кожне за адресою: АДРЕСА_2 . З огляду на зазначене, представник позивача просить: в порядку поділу майна подружжя визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 та № 9/1м, загальною площею кожне 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за Двір Далі право власності на частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № 9/1м.

21.12.2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представником відповідача адвокатом Уртаєвим О.І. зазначено, що під час придбання майна відповідачем позивач ніде не працювала та не брала ніякої матеріальної участі по сплаті грошових сум за договором купівлі-продажу. Позивач ніякими доказами не підтверджує своєї матеріальної участі у придбанні спірного майна. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги з підстав викладених в письмових позиціях.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених в письмових позиціях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 12.02.1998 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_2 , який було укладено у м. Ашдоді. Точність перекладу засвідчено нотаріусом Ірена Файн 28.09.2022 року, № ліцензії 2095272. Шлюб не розірвано. (т.1 а.с.11-12).

Згідно договору купівлі-продажу від 05.06.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним № 4524, ОСОБА_7 продала Двір Іцику квартиру АДРЕСА_3 та два місця стоянки № 9 та №2. Продаж нерухомого майна за домовленістю вчинився за 5 594 750,00 грн. (т. 1 а.с.15).

Відповідно до п.19 вищезазначений договір вчинений за письмовою згодою дружини покупця ( ОСОБА_4 ), викладеною окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. (т. 1 а.с.17).

Згідно заяви від 05.06.2012 року посвідченої приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. за реєстровим №4521, ОСОБА_4 надала згоду ОСОБА_5 на купівлю за ціну та на умовах за його розсудом квартири під АДРЕСА_4 , підсобних приміщень та два місця стоянки під №9, АДРЕСА_5 , за гроші, належні їм на праві спільної сумісної власності подружжя (т.1 а.с.184).

Відповідно до договору від 25.12.2013 року ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_5 засвідчили факт продажу квартири АДРЕСА_4 та два місця стояни за №9 та АДРЕСА_5 . Зазначили факт відсутності один до одного претензій майнового та немайнового характеру щодо розрахунків п. 2 та 3 договору купівлі-продажу від 05.06.2012 року (т.1 а.с.19-20).

Згідно договору міни від 17.06.2014 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстраційним №3190, ОСОБА_9 передала у власність машиномісце № НОМЕР_1 ОСОБА_10 , ОСОБА_3 передав у власність машиномісце № НОМЕР_3 м ОСОБА_9 (т.1 а.с.21).

Відповідно до п.10 вищезазначений договір вчинений за письмовою згодою дружини покупця ( ОСОБА_4 ), викладеною окремою заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. (т. 1 а.с.22).

Згідно заяви від 17.06.2014 року посвідченої приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. за реєстровим №3189, Двір Д. надала згоду ОСОБА_5 на передачу у власність ОСОБА_9 машиномісця №9м, придбаного ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі та на набуття у власність ОСОБА_5 машиномісця № НОМЕР_1 , що знаходиться у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.185).

Згідно посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 , ОСОБА_4 з 23.04.2014 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8-9).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_11 (а.с.47).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1. Право власності на 1/1 частину машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_11 (а.с.47).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право власності на 1/1 частину машиномісця №9/1м за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_11 (а.с.46).

Все вищезазначене майно зареєстровано за ОСОБА_11 у період шлюбу з Двір Далі.

Також, представник відповідача у судовому засіданні просив дослідити договір позики, укладений 05.05.2012 року, банківські виписки та платіжні доручення, зазначив, що кошти, які він взяв у борг, були витрачені на купівлю квартири та машиномісць, які є предметом даного спору. Проте, варто зазначити, що даний договір позики укладений на мові оригіналу англійській, перекладу на українську мову до матеріалів справи долучено не було. Також, не було надано до суду доказів на підтвердження того, що даний договір прийнятий нотаріусом до роботи, у які строки переклад буде здійснено, натомість представником відповідача у письмових поясненнях було зазначено про те, що переклад зазначеного доказу буде надано «по мірі готовності найближчим часом».

Таким чином, враховуючи те, що представником відповідача копію договору позики було надано після закриття підготовчого провадження з пропущенням строку, до того ж, не надано перекладу на українську мову, суд не приймає до уваги даний доказ.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Так, відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір купівлі продажу та міни спірного майна були укладені за участю ОСОБА_4 , а саме за її письмовою згодою, яка була посвідчена нотаріально, при цьому ОСОБА_5 не вносив будь-яких заперечень, щодо участі дружини при укладені зазначених договорів.

Також, протягом усього строку перебування у шлюбі по день подання позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не звертався до суду про визнання спірного майна особистою приватною власністю.

Отже, з огляду на наведене, суд дійшов висновку, що спірне майно було придбане в інтересах сім`ї, будь-яких інших доказів на спростування зазначеного відповідачем до суду не надано.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони по справі знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 12.02.1998 року. Спірна квартира та 2 машиномісця придбані сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна, домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між ними не було.

Представник відповідача у відзиві та у судовому засіданні зазначив, що повністю заперечує щодо задоволення позову та не вносив пропозицій щодо його поділу іншим шляхом.

Доводи представника відповідача, з приводу того що квартира АДРЕСА_3 була придбана за особисті грошові кошти ОСОБА_5 суд не приймає, оскільки на підтвердження зазначеного не надано належних та допустимих доказів та не спростовано доводів представника позивача щодо протилежного.

Таким чином, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.

Оскільки презюмується спільність права власності подружжя на майно, придбане ними під час шлюбу, сторонами іншими доказами спростовано не було, суд приходить до висновку про належність квартири АДРЕСА_3 до спільного майна подружжя. З урахуванням запропонованого шляху поділу майна подружжя представником позивача, та відсутністю заперечень представника відповідача щодо саме такого поділу, суд дійшов висновку про поділ нерухомого майна шляхом зазначеним у заяві про зміну предмету позову, а саме: в порядку поділу майна подружжя визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісце № НОМЕР_1 та № 9/1м, загальною площею кожне 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Поділити спільне сумісне майно подружжя наступним чином: визнати за Двір Далі право власності на частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та машиномісце № 9/1м.

Судом встановлено, що домовленості між сторонами, або шлюбним договором (якого не має) щодо вказаного майна не визначено, тому частки сторін у вказаному майні є рівними. Будь-яких інших доказів суду не надано, а підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частин другої та третьої статті 70 СК України відсутні, так як наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачем не доведено та судом не встановлено.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У зв`язку із викладеним, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, з метою захисту прав кожного із подружжя та з урахуванням принципу справедливості та балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки презумпція спільності майна подружжя не спростована відповідачем та не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що квартира АДРЕСА_6 , машиномісце № НОМЕР_1 та № НОМЕР_5 м за адресою: АДРЕСА_2 не є спільним майном подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню повністю то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 12 405,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12,13, 77, 81,141, 133, 137, 247, 259, 264, 265,354 ЦПК України, ст. ст.60, 63, 69-71 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_12 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Далі на квартиру загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та Двір Далі на машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 16,0 кв.м. та машиномісце №9/1м кв.м. загальною площею 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за Двір Далі право власності на частини квартири загальною площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_11 право власності на частини квартири площею 170,9 кв.м., підсобних приміщень, загальною площею 271,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за Двір Далі право власності на машиномісце № НОМЕР_1 загальною площею 16,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_11 право власності на машиномісце №9/1м кв.м. загальною площею 16,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Двір Далі судовий збір у розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін по справі:

Позивач: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складено 19.05.2023 року.

Суддя Я.В. Шестакова