У х в а л а

22 листопада2023 року

м. Київ

Справа № 447/3172/22

Провадження № 14-157зц23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Мартєва С. Ю.,

суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Кишакевича Л. Ю., Кравченка С. І., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова Максима Юрійовича у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою від 29 грудня 2022 року Миколаївський районний суд Львівської області позов ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення його недоліку, а саме запропоновав заявнику сплатити судовий збір за подання позову.

Ухвалою від 25 січня 2023 року Миколаївський районний суд Львівської області позов ОСОБА_1 повернув з підстав несплати судового збору.

Ухвалою від 09 травня 2023 року Львівський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 29 грудня 2022 рокузалишив без руху за пропуском строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою від 13 липня 2023 року Львівський апеляційний суд заяву ОСОБА_1 про відкликання апеляційної скарги на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 29 грудня 2022 року задовольнив та повернув апеляційну скаргу заявнику.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 29 грудня 2022 року, ухвали Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року та від 13 липня 2023 року, а також просив постановити окремі ухвали щодо суддів Львівського апеляційного суду Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М. та судді Миколаївського районного суду Львівської області Головатого А. П.

Ухвалою від 31 серпня 2023 року Велика Палата Верховного Суду передала касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду для вирішення питання про її прийняття.

Ухвалою від 27 вересня 2023 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у складі судді-доповідача Тітова М. Ю. визнав підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 13 липня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 неповажними. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без руху.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про постановлення окремої ухвали щодо судді Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду Тітова М. Ю. у зв`язку із неповним з`ясуванням фактичних обставин справи щодо отримання заявником копії оскарженої ухвали.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті заяви необхідно відмовити та повернути її заявнику.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine), заяви № 29458/04 і № 29465/04,§ 24).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду (частина перша та десята статті 262 ЦПК України).

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом належного реагування на порушення законності, а також виявлення причин і умов, що цьому сприяли, саме під час судового розгляду. Тобто суд може постановити окрему ухвалу за наявності у нього на розгляді конкретної справи, зокрема, у разі виявлення порушень, допущених судом нижчої інстанції під час її розгляду (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справах № 447/849/23 і № 447/848/23).

Процесуальний закон не передбачає можливості постановлення окремої ухвали Великою Палатою Верховного Суду без розгляду конкретної справи.

Вичерпний перелік підстав для передання справи до Великої ПалатиВерховного Суду встановлює стаття 403 ЦПК України. Рішення про таке передання згідно зі статтями 403 і 404 цього кодексу міг прийняти лише Верховний Суд у складі колегії суддів, палати чи об`єднаної палати Касаційного цивільного суду. Він справу№ 447/3172/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду не передавав.

У цій справі не було жодного касаційного провадження, у межах якого таке питання Верховний Суд у складі колегії суддів, палати чи об`єднаної палати Касаційного цивільного суду міг би вирішити.

Велика Палата Верховного Суду позбавлена можливості самостійно вирішити питання про передання справи собі на розгляд і не має повноваження для прийняття та розгляду заяви. Тобто Велика Палата Верховного Суду не є судом, встановленим законом, для такого розгляду. За відсутності юридичної підстави для розгляду заяви у її прийнятті необхідно відмовити та повернути автору.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

Вжиті державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі«Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

З урахуванням наведеного відмова заявникові у прийнятті заяви не порушує його право на доступ до касаційного суду, яке він може реалізувати у визначених ЦПК України випадках.

Керуючись статтями 6, 19 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною третьою статті 182, частиною першою статті 260, частиною другою статті 261 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова Максима Юрійовича під час постановлення ухвали від 27 вересня 2023 року про визнання підстави для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 13 липня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 неповажними та залишення касаційної скарги без руху у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

2. Повернути заяву разом із доданими матеріалами ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. Ю. Мартєв

Судді О. О. Банасько С. І. Кравченко

Ю. Л. Власов Г. Р. Крет

І. А. Воробйова Л. М. Лобойко

І. В. Григор`єва К. М. Пільков

М. І. Гриців О. Б. Прокопенко

Д. А. Гудима О. М. Ситнік

Ж. М. Єленіна І. В. Ткач

І. В. Желєзний В. Ю. Уркевич

Л. Ю. Кишакевич Є. А. Усенко