Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.05.2023 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

за участі секретаря судового засідання Рашевської О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Бар справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, стягнення компенсації за належну частку у майні, що є спільною сумісною власністю.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року він проживав однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку позивач був зареєстрований. Проживаючи разом з відповідачем вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обв`язки, спільний бюджет, купували майно для спільного користування, спільно приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та будівництво. В 2011 році вони купили старий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який перебудували в новий. На даний час вартість нового будинку складає 1025510 грн. ОСОБА_1 офіційно працював та отримував заробітну плату, яку витрачав на будівництво житлового будинку. Відповідач відмовляється поділити вказане майно в добровільному порядку.

Тому, позивач ОСОБА_1 змушений звертатися до суду з позовом, та просить встановити факт проживання однією сім`єю його та ОСОБА_2 , які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року; визнати спільною сумісною власністю його та відповідача житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на його користь компенсацію за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, у розмірі 250 000 грн. та судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. Суду пояснив, що в 2011 році він почав спільно проживати з ОСОБА_2 як чоловік та дружина. Шлюб не реєстрували. Спочатку проживали в будинку його батьків в с. Степанки Барського району. Там тримали свиней. За спільні кошти купили холодильник. В серпні 2011 року придбали старий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок коштував 20 000 доларів США. ОСОБА_2 заплатила за будинок 16 000 доларів США. ОСОБА_1 дав 4000 доларів США і одну тисячу на переоформлення. Згодом спільно розпочали реконструкцію будинку, добудову до нього та ремонті роботи. Рідний брат позивача ОСОБА_3 давав будівельні матеріали, зокрема 40 листків шиферу, 2000 цегли, дошки, крокви, труби, тощо. Давав власний вантажний автотранспорт. Позивач розраховувався з ним частково власними коштами, інше відробляв в його саду, ремонтував йому машини, тощо. Восени вони з ОСОБА_2 перекрили дах. Весь матеріал купував він. Будівельні роботи виконували люди ОСОБА_1 , з ними розрахувалася його мати. В 2012 році ОСОБА_1 влаштувався на роботу в СО «Барські ЕМ» де працював до 2017 року та отримував зарплату. Кошти вкладав в будівництво. Провели до будинку воду. Відповідач на рівні з ним копала, мурувала. В 2019 влітку позивач копав город. Грубку побудував в 2019 році. 13.11.2020 вони перестали проживати. До вказаної дати особисті речі позивача знаходилися в спірному будинку.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково. Суду пояснила, що полюбила ОСОБА_1 , хотіла з ним створити сім`ю. Однак, він випивав. Колишній чоловік віддав її бус та залишив кошти на придбання житла. За вказані кошти вона купила будинок. Пробували з ОСОБА_1 спільно жити. Вона працювала, заробляла кошти. Їздила на заробітки за кордон. Як чоловік та жінка вони не проживали. ОСОБА_1 проживав у будинку, ОСОБА_2 готувала йому їсти. Вони дійсно тримали свині та кури. Кошти були в кожного окремо. Позивач дійсно привозив будівельні матеріали. Однак, за них платила ОСОБА_2 . Сім`ї вони так і не створили. Комунальні послуги сплачувала ОСОБА_2 . Вона повністю розрахувалася з ОСОБА_1 за його проживання в будинку, його вклад в ремонті роботи та будівництво, сплативши йому 5000 доларів США.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що його рідний брат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зійшлися проживати в 2011. Спочатку проживали в будинку батьків позивача в с. Степанки Барського району. Жили душа в душу, любили один одного. Там тримали свиней. За спільні кошти купили холодильник. В серпні 2011 року придбали старий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 дав за будинок 4000 доларів США. Одну тисячу доларів дав позивачу ОСОБА_3 на переоформлення. Сторони спільно розпочали реконструкцію будинку, добудову до нього та ремонті роботи. ОСОБА_3 давав будівельні матеріали, зокрема: 40 листків шиферу, 2000 цегли, дошку, крокви, труби, тощо. Давав власний вантажний автотранспорт. Позивач розраховувався з ним частково власними коштами, інше відробляв в його саду, ремонтував йому машини. ОСОБА_1 робив все своїми руками та наймав своїх робітників. Для проведення каналізації ОСОБА_3 дав 10 тис. гривень. Вони постійно тримали свині, кури. ОСОБА_2 їздила за кордон на заробітки, а ОСОБА_1 займався господарством. В 2019 році вони разом почали їздити за кордон. Брат повідомив, що написав розписку про отримання від ОСОБА_2 5000 доларів США йому на операцію, а не за проживання.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що його сусіди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили разом, тримали спільне господарство, свиней та курей. За господарством доглядав ОСОБА_1 . Будівельні роботи в будинку робив ОСОБА_1 . Перекривав дах. За чиї кошти, свідок не знає. Період спільного проживання сторін, свідок не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що постійно бачила ОСОБА_1 біля свиней, курей та з сапою на городі. Він також будував паркан, перекривав дах будинку. ОСОБА_2 не бачила ніколи. ОСОБА_1 бачила до 2020 року.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі N 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі N 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі N 466/3769/16 (провадження N 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі N 522/25049/16-ц (провадження N 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі N 712/14547/16-ц (провадження N 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі N 490/10757/16-ц (провадження N 61-42601св18).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, тощо.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали однією сім`єю без шлюбу в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, спільно проводили будівельні роботи, за спільні кошти купували будівельні матеріали.

Вказане підтверджується актом обстеження фактичного проживання від 14.01.2022 складеного комісією Барської міської ради Вінницької області.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 294676573 від 14.01.2022 вбачається, що власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .

Згідно даних паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 від 15.10.2020 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯО № 552053 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0156 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставинах судом визнається факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 березня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Встановивши, що житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін, придбаний та створений внаслідок їх спільної праці як сім`ї, та врахувавши, що доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто в період з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року, сторонами надано не було, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визнання будинку об`єктом права сумісної власності сторін підлягають задоволенню.

Факт спільного придбання житлового будинку, його переобладнання та добудови, сторонами не оспорюється, а тому вважається доведеним у судовому засіданні.

Факт спільного придбання будівельних матеріалів як позивачем так і відповідачем для будівництва та реконструкції спірного будинку підтверджується наданими ними копіями видаткових накладних та товарних чеків, та не оспорюється сторонами.

Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яка складає 1 025 510 грн. підтверджується висновком про вартість об`єкта оцінки від 12.10.2022, який виготовлений ФОП ОСОБА_6 .

Вартість житлового будинку 1 025 510 грн. сторонами погоджується та не оспорюється.

Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, позивачу належить частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , яка в грошовому виразі становить 512 755 грн.

Від цієї суми слід відняти грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 ОСОБА_2 згідно розписки від 18.06.2019 року в рахунок грошової компенсації у праві спільної сумісної власності, в сумі 5 000 доларів США, що станом на день ухвалення рішення суду 19.05.2023 року, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, еквівалентно 182 800 грн. (5 000 х 36,56 = 182 800).

За таких обставин, позивач має право на грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 329 955 грн. (512 755 182 800 = 329 955).

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 250 000 грн., тому суд, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про повне задоволення позову.

Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки позивач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Також, за змістом ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Момент початку перебігу позовної давності визначений у ст. 261 Цивільного кодексу України, згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Отже, аналізуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, варто врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення стосунків не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Вагомі правові висновки щодо визначення моменту перебігу позовної давності викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18):

- можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п.48);

- аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов (п.59);

- позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Якщо жоден з сторін не перешкоджає користуватись таким майном, то й підстав для звернення до суду немає, а відтак не починає свій перебіг строк позовної давності.

У даному випадку, моментом порушення свого цивільного права позивача, є порушення його права на користування спірним житловим будинком, а саме припинення спільного проживання однією сім`єю без шлюбу, яке відбулося 13.11.2020 року, що доведено у судовому засіданні.

Факт написання позивачем розписки 18.06.2019 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів за проживання у будинку не свідчить про початок порушення його права на частку у праві спільної сумісної власності саме 18.06.2019 року, адже він продовжував користуватися спільним будинком до 13.11.2020 року, зберігав там свої речі, та був впевнений у праві спільної власності на нього.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 2996,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. , а загалом 8996,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, у період з 20 березня 2011 року по 13 листопада 2020 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну йому частку у майні, що є спільною сумісною власністю, у розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8996,20 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Суддя:

Повне судове рішення складено 25.05.2023