КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/13948/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16121/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року, постановлену під головуванням судді Галаган В.І., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 25 971,32 грн. та суму сплаченого судового збору (а.с. 1-2).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року позовну заяву ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с. 24-26).

Не погодившись із ухвалою районного суду, 05 жовтня 2023 року представник ПрАТ «СК «УНІКА» - адвокат Сечко С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 28-29).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи. Вказував, що на підтвердження сплати судового збору за подання позовної заяви позивачем було надано платіжну інструкцію № 4095 від 16 травня 2023 року, яка засвідчена електронним цифровим підписом. Посилався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року у справі №609/538/19, відповідно до якого, враховуючи, що законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, суди повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема, в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду. Тобто, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд. Також посилався на постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 522/21326/16-ц, в якій зазначено, що сплата судового збору он-лайн в кабінеті клієнта банку відповідає Закону України «Про судовий збір», а квитанція, що надходить на електронну адресу як підтвердження сплати судового збору, є єдиним можливим документом на підтвердження оплати судового збору он-лайн та має доказову силу на виконання його вимог. Зазначав, що при формування платіжної інструкції позивач керувався інформацією, розміщеною на офіційному сайті Судова влада України та офіційному сайті Дніпровського районного суду та дотримався всіх зазначених вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Згідно з ч. 1 с. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлено ст ст.175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України встановлено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «УНІКА» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 25 971,32 грн. та суму сплаченого судового збору. У додатках до позовної заяви вказано, що на підтвердження сплати судового збору позивачем було надано до суду оригінал платіжної інструкції № 4095 від 16 травня 2023 року (а.с. 1-2).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року позовну заяву ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без руху з тих підстав, що позивачем на підтвердження сплати судового збору надано фотокопію платіжної інструкції № 4095 від 16 травня 2023 року, яка не містить відомостей про те, за яку саме позовну заяву сплачено судовий збір та не може слугувати доказом належної оплати позивачем судового збору саме за вказаним позовом (а.с. 7-9).

Зазначено, що для усунення виявлених недоліків до суду необхідно подати оригінал платіжного доручення про сплату судового збору на рахунок Дніпровського районного суду м. Києва у розмірі 2 684,00 грн. із зазначенням у платіжному дорученні відомостей про сплату судового збору із призначенням «за подачу позовної заяви ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди» (а.с. 7-9).

22 вересня 2023 року представником позивача - адвокатом Сечко С.В. було направлено до суду клопотання про усунення недоліків, на обґрунтування якого зазначав, що позивачем до позовної заяви було додано платіжне доручення № 4095 від 16 травня 2023 року, яке засвідчене електронним підписом. Вказував, що при формуванні вказаного платіжного доручення було дотримано вимог, викладених на офіційному сайті Судової влади України та офіційному сайті Дніпровського районного суду м. Києва. Посилався на висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року у справі №609/538/19, та в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 522/21326/16-ц (а.с. 11-12).

Оскаржуваною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року позовну заяву ПрАТ «СК «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди - визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку з тим, що позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви. Вказано, що надана позивачем фотокопія платіжного доручення № 4095 від 16 травня 2023 року не є належним доказом сплати позивачем судового збору за даною позовною заявою, оскільки не містить інформації про те, за яку саме позовну заяву сплачується судовий збір. Також вказано, що відповідні документи подаються до суду тільки в оригіналі, копії, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопій тощо) цих документів, а також платіжне доручення, яке за формою не відповідає наведеним вимогам, не можуть бути належним доказом сплати судового збору (а.с. 56-57).

Колегія суддів не погодилась з таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду.

Тобто, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору та в якій справі це вчинено покладається на суд.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/144/20, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 826/2429/18, від 20 лютого 2019 року у справі № 823/1940/18, від 25 січня 2021 року у справі № 914/1131/20.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, у тому числі з використанням електронного платіжного засобу або за допомогою платіжних пристроїв, в тому числі з використанням платіжних систем через мережу Інтернет у режимі реального часу.

За подання до суду процесуальних документів в електронній формі судовий збір може бути сплачено за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та з використанням платіжних систем через мережу Інтернет у режимі реального часу.

Сплата судового збору за допомогою електронного платіжного засобу оформляється квитанцією платіжного термінала, чеком банкомата, сліпом або іншими документами за операціями з використанням електронних платіжних засобів у паперовій або електронній формі.

Сплата судового збору за допомогою платіжного пристрою оформляється за допомогою касового документа (квитанції, чека тощо), який містить усі обов`язкові реквізити касового документа.

01 вересня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-УІП, яким з урахуванням змін, поміж іншого, вилучено норму щодо обов`язкової сплати судового збору виключно через установи банків або відділення зв`язку, що дозволяє платнику судового збору використовувати більш зручний для нього спосіб сплати судового збору, у тому числі - через онлайн-системи, банкомати для приймання платежів, Інтернет-банкінг тощо.

Відтак сплата судового збору онлайн в кабінеті клієнта банку відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір», а квитанція, що надходить на електронну адресу як підтвердження сплати судового збору, є єдиним можливим документом на підтвердження оплати судового збору онлайн та має доказову силу на виконання його вимог.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 522/21326/16-ц.

Також, у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 800/473/17, яку викладено у постанові від 28 лютого 2018 року зазначено про відсутність обов`язку заявника надавати суду оригінал платіжного доручення про сплату судового збору.

Таким чином, безпідставними є вимоги суду першої інстанції щодо подання до суду оригіналу платіжного документа про сплату судового збору.

При цьому, у додатках до позовної заяви зазначено, що на підтвердження сплати судового збору позивачем було надано до суду оригінал платіжної інструкції № 4095 від 16 травня 2023 року, що не спростовано відповідним актом працівників суду, які реєстрували позовну заяву при надходженні до суду першої інстанції та у випадку відсутності додатку (додатків) до позовної заяви мали б скласти акт.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу для залишення позовної заяви без руху та повернення позову, що у платіжному документі про сплату судового збору позивачем не вказано, за яку саме позовну заяву сплачено судовий збір, є помилковими, оскільки ЦПК України та Законом України «Про судовий збір» такої вимоги не передбачено.

Так, згідно з п. 37 вказаної Інструкції, затвердженої постановою Правління Національного Банку України від 29.07.2022 року № 163, платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача.

Платник заповнює обов`язкові реквізити платіжної інструкції, оформленої у паперовій формі, від руки/із застосуванням технічних засобів або надавач платіжних послуг платника за згодою платника заповнює платіжну інструкцію із застосуванням технічних засобів.

Правильність заповнення реквізитів платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника із застосуванням технічних засобів платник засвідчує власноручним/електронним підписом.

Надавач платіжних послуг платника та платник у разі ініціювання платником платіжної операції із застосуванням засобів дистанційної комунікації мають право у відповідному договорі встановити перелік реквізитів платіжної інструкції, які надавач платіжних послуг платника за наявності технічної можливості заповнює автоматично на підставі інформації, отриманої в процесі ідентифікації платника.

Платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України (п. 41 Інструкції).

Таким чином, помилковим є висновок суду щодо неможливості ідентифікувати, за яку саме позовну заяву сплачено судовий збір, адже надана позивачем до суду платіжна інструкція № 4095 від 16 травня 2023 року відповідає вимогам, встановленим Постановою Правління НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг» від 29 липня 2022 року № 163.

Зарахування судового збору за вказаною платіжною інструкцією можливо перевірити за всіма вищенаведеними обов`язковими реквізитами.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року скасувати.

Справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова