Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Скрипниченко К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощенного провадження з повідомленням (викликом) сторін в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

22.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 належить їй на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_4 , та посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Молодняк Л.П. за реєстровим №1332. З 2003 року домоволодіння (житловий будинок та земельна ділянка) по АДРЕСА_1 належало на праві власності її батьку ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2003 року, згодом ним було побудовано новий будинок, в якому із 2005 року проживав його син, а її брат ОСОБА_5 , який був зареєстрований за вказаною адресою 31.01.2011 року, а з 29.07.2013 року за вказаною адресою зареєстрована і його донька від другого шлюбу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В жовтні 2016 року через складні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 остання забрала доньку ОСОБА_6 та виїхала за місцем своєї реєстрації в квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності. Даний факт встановлено і підтверджено ОСОБА_2 в позовній заяві та судовими рішеннями про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, з жовтня 2016 року в житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживав лише ОСОБА_5 - син власника домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Власник домоволодіння, її батько, ОСОБА_4 розпорядився належним йому на праві власності майном на власний розсуд та подарував їй вказане домоволодіння, ОСОБА_5 27.11.2020 року було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою в зв`язку зі смертю, проте ОСОБА_3 залишається зареєстрованою за вказаною адресою, хоча з 2016 року вона фактично проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за іншою адресою. При цьому квартира АДРЕСА_2 не єдине житло, яким забезпечена малолітня ОСОБА_7 , оскільки її мати має у власності квартиру АДРЕСА_3 та після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , останній залишилась у власність квартира АДРЕСА_4 , отже малолітня ОСОБА_7 є такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у вказаному житловому будинку, оскільки вона відсутня за адресою реєстрації більше 4-х років. Крім того, у зв`язку із смертю її батька ОСОБА_5 відпали і підстави для подальшої її реєстрації за місцем його проживання.

Позивач зазначає, що подальша реєстрація ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 обмежує її як власника у здійсненні права вільно розпоряджатися своїм майном, зняття з реєстрації не порушує прав малолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою з матір`ю, якій на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_4 , придбана її батьками у шлюбі, та яку після розірвання шлюбу, враховуючи інтереси дитини, було передано в особисту власність ОСОБА_2 , тому дитина є фактично забезпечена житлом. Оскільки батько дитини ОСОБА_8 - ОСОБА_5 , який не був власником домоволодіння, а мав лише право користування та реєстрацію в домоволодіння по вказаній адресі, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а малолітня дитина ОСОБА_7 не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками, то ж залишення малолітньої дитини зареєстрованої за вказаною адресою без батька неможливе та суперечить ст. 9 Конвенції про права дитинеи і ст. 160 СК України. Будучи зареєстрованою у належному позивачці будинку, ОСОБА_7 не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятою з реєстрації, ніяких майнових прав не втрачає. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи.

Ухвалою від 10.02.2021 року суддею відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою суду від 22.04.2021 року залучено в якої належної третьої особи Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

20.10.2022 року суду від ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнала позовні вимоги, посилалася на те, що після смерті батька ОСОБА_5 доступ ОСОБА_8 до вказаного будинку був заблокований, у будинку залишилися її речі, жодного доказу непроживання ОСОБА_8 в будинку без поважних причин позивачкою не надано, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом через 1,5 місяців після смерті ОСОБА_5 та через 12 днів після набуття будинку у власність, тобто про відсутність ОСОБА_8 в будинку понад один рік не може йти мова взагалі. Зазначила, що ОСОБА_7 набула право користування будинком згідно із законом і проживала та була зареєстрована в будинку, зареєстрованому на ім`я її дідуся разом із своїм батьком, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , іншого житла у власності ОСОБА_7 не має, смерть батька та дарування будинку дідом на користь тітки не є підставою для позбавлення ОСОБА_8 права на житло.

09.12.2022 року до суду від представник позивача надійшла відповідь на відзив, 10.05.2023 року надійшли письмові пояснення, в яких вона підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.

В подальшому, у наданій суду 10.05.2023 року заяві, представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, просила розглянути справу без її участі.

В наданій суду 10.05.2023 року заяві представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенн, і просила розглянути справу в подальшому у відсутності сторін.

В судове засідання представник третьої особи Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради не з`явився, у наданій суду заяві просив розглянути справу у його відсутності.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 10.05.2023 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 належить позивачці ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, укладеного між нею та її батьком ОСОБА_4 . Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Молодняк Л.П. за реєстровим №1332.

З 2003 року домоволодіння (житловий будинок та земельна ділянка) по АДРЕСА_1 належало на праві власності батьку позивачки - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2003 року, згодом ним було побудовано новий будинок, в якому із 2005 року проживав його син, а брат позивачки - ОСОБА_5 , який був зареєстрований за вказаною адресою 31.01.2011 року.

01.07.2006 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

17.07.2013 року у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від шлюбу народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 25.07.2013 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Вбачається, що ОСОБА_7 29.07.2013 року була також зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

В жовтні 2016 року через складні відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 остання забрала доньку ОСОБА_6 та виїхала проживати за місцем своєї реєстрації в квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року, ухваленим у справі № 200/21965/16, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року, ухваленим у справі № 200/21967/16, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_8 .

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та до своєї смерті ОСОБА_5 спілкувався з донькою ОСОБА_11 , яка проживала з матір`ю та своєю бабусею в смт. Слобожанське і за місцем проживання відвідувала школу, що не спростовано в судовому засіданні відповідачем.

Таким чином, встановлено, що з жовтня 2016 року в житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживав лише ОСОБА_5 - син власника домоволодіння ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 від 10.11.2020 року, виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Власник домоволодіння - батько позивачки ОСОБА_4 подарував позивачці вказане домоволодіння, уклавши з нею договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, ОСОБА_5 27.11.2020 року було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою в зв`язку зі смертю.

Встановлено, що по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не проживає з жовтня 2016 року, проте залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що підтверджується Довідкою №14718 від 07.12.2020 року, виданою департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, хоча з 2016 року вона фактично проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за іншою адресою, що не заперечувалося в судовому засідання представником відповідача. Посилаючись на порушення прав власника на розпорядження та користування належним їй майном, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Вбачається, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2016 року мати дитини ОСОБА_2 має у власності квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_5 .

Крім того, згідно з ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.04.2019 року у справі № 200/21859/16-ц між батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_2 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої крім іншого, сторони дійшли згоди про розподіл майна, що набуто ними під час шлюбу та вирішили визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру, загальною плошею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2009 року та зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.01.2010 р. на ОСОБА_2 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» від 10.08.2004 року, мати дитини ОСОБА_8 - ОСОБА_2 також має у приватній власності квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Статтею 405 ЦК України передбачкено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 : «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший план розуміння права на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_7 з жовтня 2016 року не проживає в будинку за адресою по АДРЕСА_1 , вона не користуються вказаним домоволодінням, її речі в будинку відсутні, що не спростовано, проте з реєстрації за вказаною адресою вона не знята. ОСОБА_7 забезпечена житлом, оскільки її мати ОСОБА_2 має у власності вищезазначене нерухоме майно, відповідно до вимог чинного законодавства її місцем проживання є місце проживання її матері у квартирі, виділеній її матері відповідно до вищевказаної ухвали суду про визнання мирової угоди, що не спростовано. Позивач не пов`язана з відповідачем та ОСОБА_11 спільним побутом, вони не мали та не мають взаємних прав та обов`язків, позивач не була членом сім`ї відповідача з дитиною у розумінні положень Сімейного Кодексу України; договору, в тому числі усного на проживання у даному домоволодінні вони не укладали, позивач заперечує проти реєстрації ОСОБА_8 у належному їй домоволодінні.

Будь-які докази того, що ОСОБА_13 перешкоджали позивачка або інші особи проживати в будинку за адресою АДРЕСА_1 , а також наявності у будинку за вказаною адресою речей дитини, суду не надані.

Наявність реєстрації ОСОБА_8 за вказаною адресою перешкоджає позивачу в реалізації її права на користування та розпорядження своїм нерухомим майном.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Суд вважає, що доводи представника відповідача про те, що син відповідачки - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний ОСОБА_5 , є співвласником належного їй нерухового майна, не є підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки він не є стороною у даній справі і наявні спірні відносини не впливають на його права та обов`язки, що не спростовано.

В ході судового розгляду справи представник відповідача стверджувала про те, що дитина ОСОБА_7 проживала разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 в період з 2016 по 2021 рік, проте встановлено, що після припинення шлюбних відносин між батьками ОСОБА_7 проживала з матір`ю за іншою адресою, що встановлено рішеннями Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року у справі №200/21965/16 та № 200/21967/16, які вступили в законну силу, та в яких зазначено, що малолітня дитина ОСОБА_7 проживає з матір`ю з жовтня 2016 року, а судом достеменно встановлено, що ОСОБА_2 також не живе у вказаному будинку з жовтня 2016 року.

Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову і доводи представника відповідача, що позивачкою чиняться перешкоди у здійсненні спадкового права ОСОБА_11 після смерті батька ОСОБА_15 щодо спадкового майна - автомобілів, оскільки вирішення даного питання не є предметом розгляду у даній справі та підлягає вирішенню за наявності спору в судовому порядку у іншій справі відповідно до вимог чинного законодавства України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 840 грн.80 коп.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268, 280, 282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 840 грн.80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання учасником справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева