Постанова

Іменем України

17 травня 2023 року

м. Київ

справа № 201/152/21

провадження № 61-12462св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права на особисте життя та його таємницю, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 січня 2019 він та ОСОБА_2 приймають участь у розгляді справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Судові засідання у зазначеній справі проводяться відкрито, розгляд справи не закінчено; як вільний слухач судові засідання у тій справі відвідує його теперішня дружина - ОСОБА_3 .

Посилався на те, що під час розгляду справи відповідач порушила його особисті немайнові права, що забезпечують соціальне буття фізичної особи, а саме: права на особисте життя та його таємницю (стаття 301 ЦК України). Зокрема, 13 березня 2020 року відповідач через канцелярію Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська долучила до матеріалів справи: письмове пояснення суду відповідача, датоване 02 грудня 2019 року, письмову відповідь Комунального підприємства (далі - КП) «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради № 1258 від 28 листопада 2019 року.

У поясненнях відповідач вказує: «06 травня 2011 року я народила двох дітей у результаті екстракорпорального заплідннення (ЕКЗ), батьком яких є позивач по справі ОСОБА_1 . Копії свідоцтв про народження зазначених дітей наявні у матеріалах справи. Більш детальні пояснення щодо планування, запліднення та народження вказаних двох дітей, батьком яких є позивач по справі, не перебуваючи з ним у фактичних шлюбних відносинах чи у зареєстрованому шлюбі, я надам суду у судовому засіданні...». У цьому поясненні відповідач посилається на письмову відповідь КП «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради № 1258 від 28 листопада 2019 року.

14 вересня 2020 року в судовому засіданні суддя почав досліджувати та оголошувати матеріали справи. Оголосивши пояснення та додаток до пояснення, у присутності вільного слухача - його дружини, між суддею та ним склався наступний діалог (згідно з технічного запису судового засідання 14 вересня 2020 року):

Суддя: ... діти ваші?! (суддя має на увазі двох доньок позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Позивач: так.

Суддя: ЕКЗ, що означає?

Позивач (далі - на російскій мові): экстракорпоральное оплодотворение (ЭКО) - берется сперматазоид и вставляется в яйцеклетку.

Суддя: це саме ваш сперматазоїд чи може це використаний біологічний матеріал іншої людини ... як це правильно називається?

Позивач: банк сперми.

Суддя: так, банк сперми.

Позивач: да.

Суддя: чи ви впевнені, що це біологічно саме ваші діти?

Позивач: я уверенный, что это мои дети, так как я сдавал биологический материал непосредственно перед оплодотворением!

Представник позивача намагався перешкодити вище викладеному діалогу, але головуючий все одно на ньому наполягав.

Після цього діалогу він і його дружина були в шоці через те, що предметом судового розгляду у справі не є обставини особистого життя позивача і відповідача, а спосіб запліднення відповідача (екстракорпоральне запліднення). Батьківство також ніким не оспорюється. Єдина мета і умисел, з якими діяв відповідач поза предметом спору, подаючи пояснення і додаток до пояснення, це умисно розголосити відомості про обставини особистого життя позивача - про те, що обидві його доньки були народжені завдяки екстракорпоральному заплідненню, а не природним шляхом.

Вказані відомості до цього часу нікому не були відомі, окрім відповідача, і він не надавав своєї згоди на розголошення цих відомостей.

Вважав, що відповідач знала, що він заперечує розголошення цієї інформації, вона також знала, що його дружина відвідує судові засідання і саме на такий спосіб розголошення відомостей і розраховувала, щоб посіяти смуту і розбрат у новоствореній сім`ї. Після розголошення цієї інформації, у його сім`ї періодично виникають конфлікти з приводу обставин його особистого життя, що тривалий час створює психологічно напружену атмосферу. Існує ймовірність, що розголошені відповідачем відомості про обставини його особистого життя дійдуть безпосередньо до дітей.

Стверджував, що не надавав згоду відповідачеві на розголошення обставин особистого життя. Зазначеними діями йому завдано значної моральної шкоди внаслідок розголошення обставин його особистого життя, яку він суб`єктивно оцінює в 140 000 грн.

Ураховуючи, що відповідачем розповсюджено особисту таємну інформацію щодо його особистого життя без його згоди, отже, він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої такими неправомірними діями відповідача.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 140 000 грн та судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що твердження ОСОБА_1 щодо умисного розголошення відповідачем відомостей про обставини особистого життя позивача, є голослівними та не підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами.

Зазначені відповідачем під час розгляду справи № 201/335/19 дії не можуть вважатися «розголошенням» в юридичному значенні цього поняття, визначеному статтею 301 ЦК України, оскільки «розголошення» має на меті повідомлення про обставини особистого життя стороннім особам. У даному випадку, суд, який розглядав справу № 201/335/19, не може вважатися сторонньою особою.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, у розмірі 7 432,69 грн, а всього - 12 432,69 грн.

Додаткове рішення районного суду мотивоване тим, що судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу підлягають стягненню на користь відповідача, оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зокрема, слід стягнути судові витрати на правову допомогу у розмірі - 5 000 гривень та інші витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у сумі 7 432,69 грн, а всього 12 432,69 грн. Суд зазначив, що вказані витрати підтверджені належними і допустимими доказами, їх стягнення відповідає критеріям розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону.

При цьому районний суд взяв до уваги відсутність у матеріалах справи заяви позивача про наявність підстав для зменшення розміру заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, проте, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу в розмірі 37 882,69 грн не є співмірними зі складністю справи та часом, витраченим на надання правничої допомоги адвокатом сторони відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інших витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 7 432,69 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд врахував співмірність розміру витрат на правничу допомогу до категорії справи, дійшов законного та справедливого висновку про стягнення понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, оскільки ця сума підтверджена наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому суд апеляційної інстанції не погодився з висновком районного суду щодо наявності підстав для стягнення інших витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, у сумі 7 432,69 грн, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

Наданий розрахунок витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи № 201/152/21 в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (том 1, а. с. 218) складений самостійно відповідачем, при цьому такі витрати не підтверджені жодними доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2022 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2023 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції поклав на позивача лише ті витрати на правничу допомогу, які були фактично сплачені, що суперечить практиці Верховного Суду.

При цьому позивач не звертався до суду із заявою про зменшення розміру судових витрат, а суд неправомірно самостійно їх зменшив.

Посилається на те, що суд першої інстанції не зазначив мотивів відхилення аргументів відповідача, викладених в доповненні до апеляційної скарги.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) та постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-17688св20), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує порушення норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази та суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 відсутні, відтак оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасуванню не підлягає.

Посилається на те, що суд виконав остаточний розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, а наведені ОСОБА_2 у касаційній скарзі правові висновки стосуються визначення розміру витрат на правничу допомогу, в які ніхто не втручався і які ніхто не порушував.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідач просив стягнути з позивача на його користь судові витрати у розмірі 37 882,69 грн, а саме: витрати за надану правничу допомогу у розмірі 30 450 грн, компенсація за втрачений заробіток у розмірі 2 249,63 грн та витрати на пальне у розмірі 5 183,06 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 надала:

- договір про надання правової допомоги № 14-01/22 від 14 січня 2022 року (том 1, а. с. 206-209);

- копію додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 14-01/22 від 14 січня 2022 року (том 1, а. с. 210);

- копію завдання № 2 від 01 червня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 14-01/22 від 14 січня 2022 року (том 1, а. с. 211);

- копію акту прийому-передачі послуг від 20 червня 2022 року (том 1, а. с. 212);

- копію звіту від 20 червня 2022 року про виконання договору (том 1, а. с. 213);

- копію витягу із договору № 20/11/1202 від 02 листопада 2021 року (том 1, а. с. 214);

- копію акту до договору № 20/11/1202 від 02 листопада 2021 року (том 1, а. с. 215-217);

- розрахунок витрат відповідача (том 1, а. с. 218);

- копію роздруківки про переказ грошових коштів від 21 червня 2022 року - на суму в розмірі 5 000 грн (том 1, а. с. 223);

- ордер серії АЕ № 1118138 від 20 січня 2022 року (том 1, а. с. 168).

Зменшуючи заявлений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 5 000 грн витрат на правничу допомогу, оскільки така сума є співмірною зі складністю справи.

Натомість суд апеляційної інстанції вважав недоведеними інші, заявлені до стягнення, витрати відповідача: компенсацію за втрачений заробіток у розмірі 2 249,63 грн та витрати на пальне у розмірі 5 183,06 грн.

Такі висновки судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам процесуального права.

Позивач у суді першої інстанції заперечень щодо відшкодування заявлених позивачем витрат на правову допомогу чи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не надав. При цьому доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат матеріали справи не містять. Отже, ОСОБА_1 був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо визначеного відповідачем розміру судових витрат, які підлягають стягненню з позивача.

Про зазначені порушення ОСОБА_1 зазначав у своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення, проте відповіді на його доводи суд апеляційної інстанції не надав.

Відсутність належного повідомлення позивача про розгляд справи щодо вирішення питання про стягнення судових витрат залишилося поза увагою суду першої інстанції, який у тому числі всупереч положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України з власної ініціативи зменшив заявлений відповідачем розмір судових витрат, що не передбачено нормами ЦПК України.

На допущені порушення судом першої інстанції апеляційний суд не звернув увагу, що призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу положень статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

У справі, що переглядається, касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, а справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто остаточного рішення по суті спору касаційним судом не було прийнято, а тому за таких обставин підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець С. Ф. Хопта