Єдиний унікальний номер №175/802/23
провадження 2/175/163/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.Г.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в у смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про припинення стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив суд припинити стягнення аліментів з нього ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 .

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначена справа 22 лютого 2023 року передана до провадження судді Васюченка О.Г.

23 лютого 2023 року суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області постановлена ухвала про залишення позовної заяви без руху та запропоновано позивачу усунути вказані в ухвалі недоліки.

27 лютого 2023 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у звязку з чим 28 лютого 2023 року суддею постановлена ухвала про відкриття провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кондренко К.П. надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення та винесення рішення в підготовчому судовому засіданні.

Третя особа до суду не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що сторони з 16 грудня 2006 року уклали шлюб, який було зареєстровано виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народилася спільна дитина - син ОСОБА_3 .

22 січня 2012 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб було розірвано.

Після розлучення відповідач звернулася до суду з позовом про визначення місця перебування дитини та стягнення з позивача аліментів, позов було задоволено Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

З вересня 2022 року та на сьогоднішній день дитина постійно проживає з батьком, його батьками та його дружиною в смт. Гвардійське.

ОСОБА_3 навчається в Вищому професійному училищі №17 м. Дніпро, перший курс, денна форма навчання та потребує постійного контролю з боку батька.

Позивач вважає, що ОСОБА_4 своїми діями прямо порушує свої батьківські обов`язки, які передбачені ст. 150 Сімейного Кодексу України, не зважаючи на постійні спроби позивача говорити з відповідачем про виконання її батьківських обов`язків, але вона не реагувала та ставала ще більш агресивною, на компромісне рішення не погоджувалась.

Виходячи з того, що більшість часу син проживає із позивачем, він займається його вихованням та повністю його утримує, син прив`язаний до позивача та самостійно виявив бажання проживати з ним, сварок та конфліктів з сином в родині не виникає.

Відповідач не цікавиться навчанням сина, участь в його вихованні не приймає, піклуванням його не займається, аліменти, які їй надходять на утримання дитини витрачає не за призначенням, а у своїх власних інтересах, відмовляється добровільно видавати кошти на утримання.

Окрім того, позивач зазначає, що за відомою йому інформацією, що з січня 2023 відповідач взагалі виїхала за межі країни, залишивши їх спільного сина та дитину від другого шлюбу.

Відповідно до Сімейного кодексу України, аліменти одержані на дитину, є її власністю. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим з батьків, який її повністю утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Враховуючи, що позивач наполягає на припиненні стягнення з нього аліментів, відповідач позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 цього Кодексу визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Як роз`яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

У ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

А тому враховуючи зазначені положення закону, те, що відповідач позов визнала, суд вважає за доцільне припинити стягнення з позивача на користь відповідача аліменти на утримання дитини на утримання дитини ОСОБА_3 , 2007 року народження в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.09.2015 та звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в подальшому.

Керуючись ст. 141, 150, 180-183 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 263-266 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про припинення стягнення аліментів - задовольнити.

Припинити стягнення аліментів, що стягуються із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_3 , 2007 року народження в розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.09.2015 р.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 в подальшому.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Васюченко