Справа № 953/3876/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р. Суддя Київського районного суду м. Харкова Губська Я.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Андренко Вячеслава Юрійовича, заінтересована особа-Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі Комісії з припинення або ліквідації Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

19.05.2023 р. до Київського районного суду м.Харкова надійшла заява представника заявника ОСОБА_1 -адвоката Андренко В.Ю., в якій представник заявника просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що в період з 26.01.1987 по 09.01.1989 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 фактично перебував на посаді слідчого окремого батальйону дорожньо-патрульної служби ДАІ УВС Харківського облвиконкому, обов`язки якого були визначені КПК України (в редакції 1960 року).

В обґрунтування заяви сторона заявника зазначає, що з 25.01.1983 по 27.01.2009 заявник проходив службу в Органах внутрішніх справ. В 1987 році закінчив Харківський юридичний інститут ім.. Ф.Е. Дзержинського, здобувши вищу освіту за спеціальністю правознавство. В період з 26.01.1987 по 09.01.1989 (після здобуття вищої юридичної освіти) проходив службу на посаді старшого інспектора по дізнанню окремого батальйону дорожньо-патрульної служби ДАІ УВС Харківського облвиконкому , де фактично перебував на посаді слідчого, обов`язки якого були визначені КПК України (в ред.. 1690 року). Наведене підтверджується записами в трудовій книжці. Також вказав, що відповідно до п.7 розділу І Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 23.10.73 №778, яке діяло на час проходження служби ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора по дізнанню окремого батальйону дорожньо-патрульної служби ДАІ УВС Харківського облвиконкому, військовозобов`язані, призначені на посади рядового та начальницького складу міліції, а також зараховані курсантами шкіл міліції, знімаються з військового обліку та перебувають в кадрах МВС СРСР. Заявнику було присвоєно спеціальне звання «лейтенант міліції» з 06.11.1985 та «старший лейтенант міліції» з 06.11.1988. Таким чином, в період з 26.01.1987 по 09.01.1989 позивач перебував в кадрах МВС і проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді старшого дізнавача з присвоєнням йому спеціального звання, що згідно постанови №778 було віднесено до категорії середнього начальницького складу. За наведених підстав, враховуючи особливості ведення трудової книжки працівника МВС, а також враховуючи порядок ведення послужного списку, в якому відображені посади у відділах органів МВС, у яких заявник проходив службу, але без зазначення процесуального статусу і функціональних обов`язків, належним доказом перебування позивача на посаді слідчого за фактичним виконанням процесуальних обов`язків слідчого є довідка ГУ МВС у Харківській області від 20.09.2021 №1688/119-26/01-2021. Враховуючи наведені обставини просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що строк перебування на посаді старшого інспектора по дізнанню Єгупенка Владислава Вадимовича з 26.01.1987 по 09.01.1989 входить до безперервного спеціального стажу роботи в органах МВС за обсягом повноважень, переліком соціальних гарантій та є прирівняним до посади слідчого та має включатись до стажу, який дає право ОСОБА_1 на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Суд, вивчивши заяву та додані до неї документи зазначає наступне.

Частиною 1ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

На відміну від позовного провадження,окремому провадженню притаманні такі ознаки,які характеризують його структурну самостійність і прикладну значущість,і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ,що віднесені до окремого провадження. Безспірність слід розуміти лише як відсутність спору про суб`єктивне матеріальне право, але не відсутність спору про існування факту, що встановлюється. Слід врахувати, що важливою є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7)народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 КАС України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, зокрема делегованих ним повноважень у сфері соціальних виплат колишнім військовослужбовцям, що входить до їх правового статусу, який має публічних характер.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у відповідний спосіб, зокрема: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

У Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист є одним з основоположних прав і свобод, які гарантуються державною, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Заявник просить суд встановити юридичний факт, що строк перебування на посаді старшого інспектора по дізнанню Єгупенка Владислава Вадимовича з 26.01.1987 по 09.01.1989 входить до безперервного спеціального стажу роботи в органах МВС за обсягом повноважень, переліком соціальних гарантій та є прирівняним до посади слідчого та має включатись до стажу, який дає право ОСОБА_1 на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, а тому заінтересованою особою у цій справі є держава в особі органу державної влади - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, а спір виник щодо зарахування стажу роботи колишнього військовослужбовця.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки фактично виник спір щодо стану особи, яка перебуває на публічній службі для зарахування до стажу судді, що дає право на відставку, і даний спір є публічно -правовим, тому його вирішення належить до юрисдикції адміністративного суду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 вже звертався до суду за таких самих обставин та з тих самих підстав та ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 04.05.2023 йому було відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вищезазначеного, з урахуванням того, що дана позовна заява підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження по даній цивільній справі.

Крім того, суд роз`яснює, що відмова у відкритті провадження не перешкоджає повторному зверненню до суду із вказаною позовною заявою в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням предметної юрисдикції.

На підставі вищевикладеного, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 186, статті 260 ЦПК України, суддя-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Андренко Вячеслава Юрійовича, заінтересована особа-Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області в особі Комісії з припинення або ліквідації Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення.

Роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення з позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо ухвалу залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Губська Я.В.