КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Крижанівської Г.В., Білич І.М.,

секретар Ткаченко В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Кругленка Миколи Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її рідна сестра ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Право спадкування на після ОСОБА_4 вона має як спадкоємець за законом другої черги. 04 листопада 2011 року ОСОБА_4 заповіт, яким заповіла своїй онуці ОСОБА_5 усе належне їй на момент смерті майно. Постановою Першої київської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2012 року ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із пропуском нею строку для прийняття спадщини. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у справі № 752/2803/15-ц за позовом ОСОБА_5 до Київської міської державної адміністрації, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про надання додаткового строку на прийняття спадщини, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визначено ОСОБА_5 додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . На підставі зазначеного судового рішення 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 12 червня 2015 року у справі № 752/2803/15-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. ОСОБА_1 зазначала, що з січня 2011 року проживала разом з ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_1 , а після її смерті продовжувала проживати у цій квартирі, сплачувала всі платежі за комунальні послуги та проводила необхідні поточні ремонти. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України вона прийняла спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_4

ОСОБА_1 просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі 13 листопада 2015 року № 7-522, видане Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке у подальшому скасовано; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи суд замінив третю особу Головне територіальне управління юстиції у м. Києві на правонаступника Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Також залучив до участі в справі співвідповідача Київську міську раду. В зв`язку із реєстрацією шлюбу Відповідачка ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року позов задоволено ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті її рідної сестри ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 2 816,58 грн. судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнено із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, яка не підлягала застосуванню. За змістом цієї норми спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вирішуючи даний спір, суд мав виходити з положень ч .3 ст. 1268 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про суперечливість наданих позивачкою доказів на підтвердження факту прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , не надав належної оцінки долученим до справи письмовим доказам, а також показам допитаних у судовому засіданні свідків.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03 серпня 2022 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року скасовано, справу в частині вирішення вимоги про визнання права власності в порядку спадкування передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання представник Київської міської ради, Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представників ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 листопада 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла своїй онуці - відповідачці ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою померлої ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 є онукою померлої ОСОБА_4 , про смерть баби дізналася після спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини, оскільки проживала за межами України та не знала про існування заповіту.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 березня 2005 року, виданого державною адміністрацією Голосіївського району м. Києва

Постановою Першої київської державної нотаріальної контори від 23 серпня 2021 року відповідачці ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 2011 року, у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

ОСОБА_1 зверталася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, яка увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 22 листопада 2012 року Перша київська державна нотаріальна контора надіслала ОСОБА_1 лист № 9567/02-14, яким повідомила, що вона не є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , оскільки остання все своє майно померла заповіла ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у справі № 752/2803/15-ц задоволено позов ОСОБА_8 та визначено їй додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у справі № 752/2803/15-ц скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_8 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

У мотивувальній частини рішення суду апеляційної інстанції у справі № 752/2803/15-ц зазнчено, що позов ОСОБА_8 пред`явлений до неналежного відповідача, а залучення належного відповідача на стадії апеляційного розгляду не передбачено чинним процесуальним законом. У мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції зазначено, що Верховним Судом бере до уваги те, що ОСОБА_8 не позбавлена можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до належних відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи спадкодавець ОСОБА_4 проживала і була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 24 червня 1960 року і до смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою КП «ЖЕО-103 Голосіївського району» від 01 серпня 2012 року № 1471.

Позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що у спірній квартирі проживала разом з ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою, із січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця, включаючи день відкриття спадщини. Продовжує проживати в квартирі по теперішній час. ОСОБА_1 просила ухвалити рішення про визнання за нею права власності на спадщину ОСОБА_4 . Також вона ініціювала визнання недійсним виданого 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

Врахувавши скасування рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року у справі № 752/2803/15-ц та відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 , суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним виданого13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування у зв`язку з недоведеністю законних підстав, з якими Закон пов`язує можливість визнання права власності, а саме вчинення нею як спадкоємцем другої черги фактичних дій (вступу в управління та володіння спадковим майном - спірною квартирою) після смерті ОСОБА_4 (ч.3 ст. 1268 ЦК України)

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03 серпня 2022 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 було оскаржено нею в апеляційному порядку в межах відмови у задоволенні частини позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03 серпня 2022 року було скасовано в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом й ухвалено нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року Верховний Суд виходив ОСОБА_1 не порушувала питання про оскарження рішення суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а просила скасувати рішення суду в частині вирішення її позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування. На порушення частини першої статті 367 ЦПК України апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги та скасував рішення суду першої інстанції в неоскаржуваній частині, не врахувавши вимог апеляційної скарги позивачки, в якій вона просила скасувати рішення лише в частині відмовлених вимог. Отже, апеляційний суд неправильно переглянув рішення суду першої інстанції в повному обсязі, скасувавши його в неоскаржуваній частині про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що є підставою для його скасування в частині, що не мала переглядатися.

За висновком Верховного Суду, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, неправильно застосував норми матеріального права. Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування, суд зазначив, що наявні у справі та надані позивачкою докази на підтвердження факту її постійного проживання із спадкодавцем, включаючи день відкриття спадщини, є суперечливими та поза розумним сумнівом не доводять факт прийняття спадщини позивачкою після смерті спадкодавця. На думку суду показання свідків не можна вважати належними, допустимими, достатніми доказами з огляду на положення статей 77-80 ЦПК України. Разом з тим, всупереч вимогам пунктів 1, 2, 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України суд не навів перевірені докази та не зазначив підстав їх відхилення, адже встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У своїх рішеннях суди не зазначили, які саме докази ними було досліджені, які з них є суперечливими, в чому полягає їх суперечливість, та на підставі яких саме доказів суди дійшли висновку про неприйняття спадщини позивачкою і встановили наявність підстав для відмови у задоволенні позову у відповідній частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не переглядається апеляційним судом в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 листопада 2015 року Першою київською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 .

Предметом перегляду апеляційного суду є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що з січня 2011 року проживала із спадкодавцем ОСОБА_4 . Від спадщини не відмовлялася, у зв`язку із чим вважала себе такою, що відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що саме по собі фактичне проживання разом зі спадкодавцем не свідчить про вчинення спадкоємцем дій, які б беззаперечно підтверджували факт управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця, та наявність підстав, які б вказували на фактичне прийняття спадщини спадкоємцем другої черги.

Разом з тим, такі висновки суду першої інстанції суперечать частині третій статті 1268 ЦК України, яка не містить посилань про вступ спадкоємця в управління або володіння спадковим майном, а пов`язує прийняття спадщини із іншими обставинами - поживанням спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 проживала і була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 24.06.1960 року і до її смерті, що підтверджується довідкою КП "ЖЕО-103 Голосіївського району" від 01.08.2012 р. № 1471. Позивачка ОСОБА_1 вказувала, що проживала у вказаній квартирі із січня 2011 року і до дня смерті спадкодавця ОСОБА_4 . На підтвердження цього факту надала довідку Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 грудня 2016 року №2988, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно проживала в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2011 року (а.с. 24 т. 1).

При цьому позивачка ОСОБА_1 в період з 23 лютого 2005 року по 15 липня 2020 року не мала зареєстрованого місця проживання.

Згідно наданого ОСОБА_1 акту від 03 березня 2015 року, складеного майстрами технічних дільниць № № 1, 2 та 4 КП «ЖЕО-103», сусідами ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , та затвердженого В.о. директора КП «ЖЕО-103», позивачка ОСОБА_1 дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 з січня 2011 року (а.с. 25 т. 1).

Згідно акту від 21 жовтня 2016 року складеного майстром технічних дільниць № 4 КП «ЖЕО-103», сусідами ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , та затвердженого В.о. директора КП «ЖЕО-103», ОСОБА_1 дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 26 т .1).

Факт проживання позивачки ОСОБА_1 разом з померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , в квартирі АДРЕСА_1 підтверджений показами допитаних судом свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 не навела посилання на докази, які б спростовували факти, вказані у довідці Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 грудня 2016 року №2988, актах про проживання від 03 березня 2015 року та 21 жовтня 2016 року, підтверджені показами свідків.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти прийняття до уваги актів про проживання від 03 березня 2015 року та 21 жовтня 2016 року як належних доказів, посилаючись на те, що ОСОБА_10 , який приймав участь при їх складанні, є незрячим, а тому не міг брати участь у складанні актів та їх підписувати. Разом з тим, як зазначив представник ОСОБА_1 , ОСОБА_10 був допитаний судом як свідок та підтвердив свою участь у складанні актів та зафіксовані у них факти. Представник ОСОБА_3 не спростував вказаних обставин.

Враховуючи принцип змагальності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 на час відкриття спадини в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на вказану квартиру в порядку спадкування.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_3 пропустила установлений законом строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, було відмовлено в задоволенні її позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кругленка Миколи Сергійовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київської міської ради, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання права власності в порядку спадкування та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,45 кв.м., житловою площею 30,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Крижанівська Г.В.

Білич І.М.