Справа № 336/4384/23
Провадження 2/336/2211/2023
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

16 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення фату проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільним сумісним майном, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості на спадкування за законом, -

встановила:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: 1) встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 2000р. по 28.01.2020р.; 2 ) визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; 3) визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 4) визнати за ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Також у позові просила відстрочити сплату судового збору за подання позову до розгляду справи по суті.

В обґрунтування вимог до позову надала копії наступних документів: договору купівлі-продажу спірного будинку від 02.08.2005, згідно якого, власником будинку є ОСОБА_4 ; Витягу з Державного реєстру правочинів та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно щодо сказаного договору; «Соглашения о задатке» від 13.07.2005 щодо купівлі спірного будинку; технічного паспорта; Домової книги; Акту підтвердження фактичного проживання з померлим від 06.07.2022, згідно якого позивачка проживала за спірною адресою разом з померлим ОСОБА_4 з 2005 року по 26.01.2020; Довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , відповідно до якої остання з 30.03.2012 була зареєстрована за адресою місцезнаходження спірного будинку; Свідоцтва про народження та смерть ОСОБА_4 ; медичних довідок щодо стану здоров`я ОСОБА_4 ; квитанції з аптек щодо придбання медичних препаратів та медичних послуг; Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі; накладних на придбання будматеріалів від 2017-2019 р.р.; Посвідчення та Договору щодо можливості користування газовими приладами від 2005 року на ім`я ОСОБА_4 ; паспорта та РНОКПП на ім`я ОСОБА_1 .

Дослідивши позовну заяву з додатками, суддя вважає, що її належить залишити без руху, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 185 ЦПК України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає вона вимогам, встановленим статтями 175, 177 цього Кодексу та чи належить позовну заяву розглядати за правилами цивільного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Пунктами 5, 8 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; в позовній заяві зазначаються докази, що підтверджують кожну обставину, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначенням доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності).

В обґрунтування заяви зазначає, що предметом спору у даній справі є встановлення фату проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільним сумісним майном, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості на спадкування за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При вирішенні питання про прийняття позову з`ясовано, що він не відповідає вимогам ст. 175 - 177 ЦПК України.

Так, відповідно до положень п.п.5,9,10 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

В порушення вищевказаного, позивачкою не надано доказів того, що вона на час придбання ОСОБА_4 житлового будинку (02.08.2005) проживала разом з останнім однією сім`єю, що давало б їй підстави для визнання житлового будинку АДРЕСА_1 її спільним сумісним майном з ОСОБА_4 .

Позов не містить відомостей щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Підтвердження позивачки про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав не доведено жодним доказом, оскільки згідно позову, аналогічний позов вже розглядався Шевченківським районним судом м. Запоріжжя (справа№336/4181/20), проте ухвалою суду, яка набрала законної сили 10.05.2023 позов було залишено без розгляду, що не позбавляє її повторно звернутись з вказаним позовом до суду.

Однак, матеріали позову не містять доказів вказаного (відсутній документ, що підтверджує вказані обставини).

Частиною 5 статті 177 ЦПК України передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Так, у позові ОСОБА_1 зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано померлим ОСОБА_4 разом з нею. У вказаному будинку вони мешкали, здійснювали ремонт, сплачували комунальні послуги.

Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу, що дає підстави для визнання в подальшому їх право на спільно придбане за час такого проживання з ОСОБА_4 майно.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4ст. 65СК).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням зазначеного, матеріали позовної заяви не містять доказів на підтвердження придбання під час перебування позивачки та померлого ОСОБА_4 у фактично шлюбних відносинах майна, до складку якого входить спірний житловий будинок, який ОСОБА_1 просить визнати спільним сумісним майном її та ОСОБА_4 .

Отже, позивачці необхідно зазначити, чим підтверджується придбання майна, що є предметом даного спору, під час перебування у фактично шлюбних відносинах, а також зазначити, чим підтверджується спільна участь її та ОСОБА_4 коштами або працею в набутті спірного майна.

Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до частин третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону № 3674-VI) у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно з абз.3 п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлена ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви немайнового характеру 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних.

Позову вбачається, що вимоги позивачки носять чотири вимоги немайнового характеру.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивачка просила відстрочити їй сплату судового збору до розгляду справи по суті. Прохання обґрунтовувала тим, що на теперішній час вона не має роботи та постійного доходу.

Так, відповідно до ч.1 ст.136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Крім того, відповідно до ст.8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: (1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або (2) позивачами є: (а) військовослужбовці; (б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; (в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; (г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; (ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або (3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вказаною нормою права встановлений вичерпний перелік умов, за яких можливе відстрочення або розстрочення сплати судового збору на певний строк, звільнення від його сплати або зменшення його розміру.

У преамбулі Закону «Про судовий збір» (Закон №3674-VI) мовиться, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

За статтею 1 Закону № 3674-VI, під судовим збором розуміється збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Згідно з статтею 2 цього Закону, платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

У статті 5 цього Закону передбачено категорію (коло) осіб, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

До кола вказаних осіб позивачка ОСОБА_1 не входить.

За пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 3674-VI, суд може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, у разі, коли розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік, а за частиною другою цієї самої статті - зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати за умови підстав, передбачених частиною першою цієї статті.

З аналізу наведених положень випливає, що за загальним правилом за подання заяв, скарг до суду кожен, хто їх подає, має сплатити судовий збір, за винятком платників, які звільнені від сплати на підставі закону, або існують умови, які суд може використати для відтермінування, розстрочення, зменшення чи звільнення від сплати цього платежу.

З розуміння положень статті 8 у системному зв`язку з положеннями статей 1, 2 та 5 Закону № 3674-VI випливає, що суд правоможний застосувати відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшити його розмір або звільнити від його сплати не тільки, коли є умови, випадки чи коло осіб, передбачені частиною першою статті 8 цього Закону, але також зважаючи на характер (правову природу) заявлених позовних вимог, їхню спрямованість та значимість для позивача (скаржника), неможливість захистити порушене право чи захиститися від посягання на певне благо не інакше, ніж тільки через суд, ступінь взаємозалежності захисту заявленого порушеного права чи свобод від матеріальної (фінансової) спроможності реалізувати захист порушеного права шляхом звернення до суду.

За подання цієї позовної заяви позивачка мала би сплатити судовий збір. На неї, як на платника судового збору, не поширюються пільги звільнення від сплати цього платежу.

Доказами рівня майнового стану можуть бути документи, які підтверджують скрутне матеріальне становище позивачки, що відповідно унеможливлює здійснити оплату судових витрат.

В обґрунтування вищевказаного, позивачкою жодного доказу надано не було, а посилання ОСОБА_1 на відсутність роботи та постійного заробітку, не є тим фактом, що сам по собі та в сукупності зі згаданим вище може слугувати підставою для звільнення позивачки від виконання вимог процесуального закону щодо форми і порядку подання позовної заяви у цій справі.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2023 по справі № 990/13/223.

Отже, позивачці необхідно сплатити судовий збір за чотири немайнові вимоги у розмірах, визначених відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» і надати до суду підтверджуючі документи.

Судовий збір має бути сплачений на наступні реквізити: Отримувач коштів : ГУК у Зап.обл/м.Зап. Шевчен./22030101, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), Код банку отримувача (МФО) 899998, Рахунок отримувача: UA0008515, Код класифікації доходів бюджету 2030101, Призначення платежу: позовна заява за позовом….

Суд звертає увагу позивачки, що невірно оформлене платіжне доручення є підставою для повернення позовної заяви у зв`язку з несплатою судового збору належним чином.

Суддя акцентує увагу позивача на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 185 ЦПК суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним залишити позовну заяву без руху, надавши позивачеві строк для усунення недоліків шляхом надання необхідних доказів.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 185, 260 ЦПК, суддя,-

постановила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення фату проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлового будинку спільним сумісним майном, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості на спадкування за законом - залишити без руху.

Надати позивачі строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків заяви.

У разі невиконання ухвали в зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя: Н.С. Звєздова