РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/1887/22

Провадження № 22-ц/4815/991/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2023 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що вона з 12.03.2021 року вона працює на посаді начальника обліково-розрахункової групи № 3 виробничого штату служби електропостачання регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця». 11 січня 2022 року вона була відсторонена від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2. З оспорюваним наказом вона незгідна, оскільки при його винесенні відповідач не врахував факт добровільності вакцинації від COVID-19 та роботодавець не має права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити. Вказує, що відповідач порушив її право на працю, передбачене ст. 43 КЗпП України, оскільки відсторонення від роботи можливе лише з підстав, визначених ст. 46 КЗпП України. Обмеження прав громадян на працю можливе лише в умовах військового чи надзвичайного стану, який в країні не запроваджено. Звертає увагу на те, що у наказі про відсторонення, роботодавець, як на правову підставу відсторонення, вказує ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», у якій наявне посилання на те, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Основною підставою посилань на норми ст. 12 вищевказаного закону є саме нібито наявний ризик поширення ними інфекційних хвороб, в зв`язку з чим позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Однак ст. 12 Закону України «Про захист від інфекційних хвороб», не містить щеплення проти COVID-19 в переліку обов`язкових щеплень. Зазначає, що на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, вона могла б працювати дистанційно. Просила суд визнати протиправним та скасувати наказ заступника директора регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» № 21/к від 10 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи начальника групи обліково-розрахункової групи № 3 (Рівне) виробничого штату служби електропостачання ОСОБА_1 » та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2023 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153), відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, серед іншого, працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби Covid-19.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що передумовою для винесення оскаржуваного наказу стали вимоги ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п.416 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, що спричинена SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Пояснює, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Покликається на положення Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам, організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, та стверджує, що за відсутності в оскаржуваному наказі про відсторонення її від роботи посилання як на підставу його винесення відповідного подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, він однозначно є безпідставним та незаконним, а тому підлягає скасуванню. Додає, що вакцинація від гострої респіраторної хвороби Covid-19 не включена до календаря щеплень як обов`язкова, а тому оспорюваний наказ про відсторонення суперечить Постанові КМУ № 4236 від 09.12.2020, адже вакцинація передбачена лише на час дії карантину, який діяв до 31.12.2021 року. Доводить, що фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Покликається на положення Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», які зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам, організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, та стверджує, що за відсутності в оскаржуваному наказі про відсторонення її від роботи посилання як на підставу його винесення відповідного подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, він однозначно є безпідставним та свавільним, а тому підлягає скасуванню. Вказує на порушення передбаченої законом процедури відсторонення працівника від виконуваної роботи, що є підставою для визнання такого відсторонення неправомірним. Зауважує, що відсторонення від роботи порушує її конституційне право на працю, а встановлення такого обмеження підзаконним нормативно-правовим актом постановою КМУ від 09.12.2020 року № 1236 прямо суперечить Конституції України, а тому не підлягає виконанню. Вказує на суперечливість тверджень суду про те, що виконання нею своїх посадових обов`язків передбачає велику кількість прямих соціальних контактів, що потенційно несе велику загрозу поширення інфекції як серед працівників відповідача, так і серед сторонніх осіб. Додає, що вона могла б виконувати свою роботу дистанційно та з відповідною заявою зверталася до начальника ВСП «Служба електропостачання», однак відповіді на неї не отримала. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Акціонерне товариство «Українська залізниця» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають в трудових правовідносинах: ОСОБА_1 працює на посаді начальника обліково-розрахункової групи № 3 виробничого штату служби електропостачання регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця».

Наказом заступника директора регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» № 21/к від 10.01.2022 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 11.01.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка доводила, що оскаржуваним наказом про відсторонення від роботи порушено її конституційне право на працю та з боку відповідача має місце зобов`язання до вчинення дій, які не визнані державою як обов`язкові.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Оцінюючи обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулюють, та судовою практикою Верховного Суду у цій категорії справ, апеляційний суд приходить до висновку, що на позивачку ОСОБА_1 , починаючи з 03.12.2021 року, покладено обов`язок пройти щеплення проти COVID-19 або ж надати роботодавцю документальне підтвердження наявності у неї відповідних протипоказань до такої вакцинації.

Згідно зі ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Отже, вказана норма передбачає можливість відсторонення працівника від роботи і в інших, прямо не передбачених у ній, випадках, за умови встановлення таких випадків законодавством.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Частина друга цієї статті передбачає, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, також, проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, вказані положення Закону передбачають не лише перелік конкретних хвороб, щеплення від яких є обов`язковим і включаються до календаря щеплень, а й також передбачають випадки, коли працівники окремих професій підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. При цьому перелік таких професій, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою КМУ від 25 березня 2015 року N 267, головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року за N 521 перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено пунктом 39 такого змісту: «COVID-19».

Постановою КМУ від 09 грудня 2020 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року установлено на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами КМУ від 11 березня 2020 року N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року N 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року N 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153 як центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Видання вказаного наказу відповідає положенням ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і на час виникнення спірних правовідносин наказ не скасований та не визнаний протиправним.

Відповідно до Переліку на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти СОVID -19 підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Наказ МОЗ № 2153 про затвердження Переліку опубліковано в журналі «Офіційний вісник України» від 08.10.2021 року № 78, набрав чинності 08.11.2021 року.

При цьому Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153 передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року N 595, зареєстрованого в МЮ України 10 жовтня 2011 року за N 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року N 2070). Тобто, вакцинування можуть не робити лише ті працівники, які мають відповідні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар може також скеровувати пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення, чи здійснювати вакцинацію чи відтермінувати її до певного часу.

Якщо існують протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Надання інформації щодо проведених щеплень не є порушенням права на таємницю про стан здоров`я в розумінні статті 39-1 Основ законодавства про охорону здоров`я, оскільки така інформація не стосується діагнозу, стану здоров`я, конкретних відомостей, одержаних при медичному обстеженні, методів лікування.

Аналіз наведених норм в сукупності і взаємозв`язку із обставинами справи вказує на те, що починаючи з 03.12.2021 року на позивачку ОСОБА_1 як працівника підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, покладено обов`язок пройти щеплення проти COVID-19 або ж надати до навчального закладу документальне підтвердження наявності у неї відповідних протипоказань до такої вакцинації.

Водночас, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком N 2153;

- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком N 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

- на час такого відсторонення оплату праці працівників та державних службовців здійснювати з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 доповнено Пунктом 46-1 згідно із з Постановою КМ № 1096 від 20.10.2021, яка набрала чинності 26.10.2021 року.

Таким чином, на керівника регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» покладено контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками, обов`язковість яких передбачена Переліком N 2153, а тому, маючи відповідні повноваження та обов`язки, ним завчасно повідомлено позивачку ОСОБА_1 про необхідність обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та про можливі наслідки відсутності такої вакцинації у вигляді відсторонення від роботи, що можуть настати для неї з 09.12.2021 року.

Як вбачається із копії Листа-ознайомлення від 03.12.2021 року, ОСОБА_1 висловила свою незгоду із викладеним у цьому Листі змістом, вважаючи його таким, що суперечить Конституції України, та вказала, що до її відома не було доведено суть та зміст зазначеної у цьому Листі інформації.

Заявою від 08 грудня 2021 року на ім`я начальника ВП «Служба електропостачання» Регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Александрук Олена Анатоліївна повідомила про своє рішення тимчасово утриматися від щеплення проти COVID-19 та для надання їй можливості виконувати свою трудову функцію забезпечити їй безкоштовне проходження ПЛР-тестування кожні 72 години або у разі неможливості перевести на дистанційну форму роботи.

Наказом заступника директора Регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» № 21/к від 10.01.2022 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 11.01.2022 року (у зв`язку із щорічною відпусткою з 08.12.2021 по 10.01.2022) на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Докази наявності у позивачки абсолютних протипоказань до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 в матеріалах справи відсутні, таких документальних відомостей нею відповідачу не подано і судом таких обставин не встановлено.

Отже покликання апелянта про те, що з боку відповідача щодо неї мало місце спонукання до вчинення дій (вакцинації), які не передбачені законодавством України як обов`язкові, спростовуються вищеназваними нормами.

У законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, законодавством не передбачено примусового щеплення. Тобто, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство, з огляду на положення вищезазначених нормативно-правових актів, дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про те, що відповідач, видавши оскаржуваний наказ, застосував у порядку, передбаченому законом (ст.46 КЗпП України), відсторонення від роботи позивачки, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідало вимогам п.41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. В протилежному випадку бездіяльність роботодавця з відсторонення працівника мала б негативні наслідки для нього, оскільки ст. 44-3 КУпАП «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності, а відтак, у начальника регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» не було альтернативи дій при вирішенні питання про тимчасове відсторонення позивачки від роботи.

Покликання апелянта на дискримінацію, яка мала місце щодо неї з боку відповідача, то вони апеляційним судом відхиляються як неспроможні. Так, судом встановлено і цей факт визнано сторонами, що всі працівники Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» були попереджені про необхідність надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я у строк до 08.12.2021 року, тобто усі працівники знаходились у рівних умовах.

Відхиляючи покликання апелянта на те, що відповідачем примушувано до її до участі в медичному експерименті із введенням сумнівної вакцини, яка не пройшла необхідних клінічних досліджень, що прямо заборонено законом, апеляційний суд оцінює критично. Так, Європейський суд з прав людини посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі N 331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

ЄСПЛ у рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.». ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». У цьому рішенні ЄСПЛ вказано «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад, правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

В спорі, що переглядається, обов`язок вакцинації позивача з подальшим його відстороненням у разі відсутності щеплення тимчасово обмежив його право на працю. Проте позивач не звільнений з роботи, а був тимчасово відстороненим з огляду на суспільні інтереси. У вищезгаданому рішенні ЄСПЛ вказано, що «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». Згідно зі статтею 43 КЗпП України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Позивач не позбавлений можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, яка зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Згідно із витягом зі штатного розпису обліково-розрахункової групи № 3 (м. Рівне) служби електропостачання регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» налічує 3 штатні одиниці. Робоче місце ОСОБА_1 знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, зокрема, прямих 3 особи: провідний бухгалтер, бухгалтер 1 категорії та начальник виробничого структурного підрозділу «Рівненська дистанція електропостачання», які контактують між собою впродовж робочого дня при виконанні посадових обов`язків згідно Посадової інструкції.

У довідці-характеристиці начальника центру бухгалтерського та податкового обліку служби електропостачання регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» зазначено, що начальником обліково-розрахункової групи № 3 Рівне забезпечується ведення бухгалтерського та податкового обліку, з дотриманням єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей та технології оброблення облікових даних та організація бухгалтерського та податкового обліку в обліково-розрахунковій групі № 3 Рівне.

Водночас, обов`язки ОСОБА_1 згідно Посадової інструкції, зокрема щодо здійснення контролю за своєчасним та в повному обсязі нарахуванням заробітної плати, в частині візування відомостей на зарплату та аванс. Здійснення контролю за своєчасним та в повному обсязі обліком товарноматеріальних цінностей та МШП по ОРГ № 3. Забезпечення контролю за виконанням обов`язків підлеглих працівників у встановлені терміни та вживає заходи щодо своєчасного надходження первинних документів, складання бухгалтерських регістрів за відповідними ділянками бухгалтерського обліку, що надходить до обліково-розрахункової групи № 3.

Ваємовідносини та співпраця в межах повноважень та компетенції з працівниками підрозділу передбачено Розділом 8 Посадової інструкції Е-пі-019/1 ОСОБА_1 .

Таким чином, виконання позивачкою своїх трудових обов`язків передбачає велику кількість прямих соціальних контактів, що свідчить про наявність високого рівня загрози, яку потенційно могла нести Позивачка на роботі будучи невакцинованою, в частині поширення інфекційної хвороби COVID-19, як серед працівників відповідача (працівників відділу та підрозділу в межах філії, інших підрозділів філій) так і серед представників сторонніх замовників (підприємств, організацій) чи окремих фізичних осіб.

Водночас соціальні контакти позивачки з працівниками інших підрозділів, філій АТ «Укрзалізниця» та з представниками сторонніх замовників, а також контакт позивачки з пробами, переданими для проведення аналізу та результатами вимірювань (протоколами), які надаються замовникам, свідчить про збільшену вірогідність зараження COVID-19, адже згідно із посадовою інструкцією позивачки, начальник обліково-розрахункової групи виконує такі завдання та обов`язки: 5.3. Самостійно та в повному обсязі вести бухгалтерський та податковий облік основних засобів, МНМА та нематеріальних активів, доходів, витрат з дотриманням методологічних засад бухгалтерського обліку та з урахуванням особливостей діяльності підрозділу і технології оброблення даних; 5.4. Вести в повному обсязі облік розрахунків з підзвітними особами (відрядження); 5.5. Здійснювати реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування/ частки згідно п. 198.5, п.199.1 ПКУ та складає податкову декларацію з податку на додану вартість в програмному забезпеченні М.Е.DOC IS по виробничому підрозділу «Рівенська дистанція електропостачання» код філії 063 до переукладення дохідних та витратних договорів на 005 філію ВСП «Служба електропостачання»; 5.6. Вноситти господарські операції в АСБО «Фобос» розрахунки з покупцями, орендарями, постачальниками та замовниками, орендодавцями згідно укладених договорів, інформацію в Систему договір УЗ IBM Lotus Notes; 5.7. Здійснювати внесення платіжних доручень до оплати в модулі «Централізоване фінансування» та опрацьовує банківські виписки; 5.9. Здійснювати контроль за своєчасним та в повному обсязі нарахуванням заробітної плати; 5.10. Здійснювати контроль за своєчасним та в повному обсязі обліком товарно матеріальних цінностей та МШП по ОРГ № 3; 5.11. Забезпечувати контроль за виконанням обов`язків підлеглих працівників у встановлені терміни та вживає заходи щодо своєчасного надходження первинних документів, складання бухгалтерських регістрів за відповідними ділянками бухгалтерського обліку, що надходить до обліково-розрахункової групи № 3; 5.12. Забезпечувати надання відповідних даних для складання фінансової звітності, складає окремі її форми, а також форми іншої періодичної (оперативної, управлінської) звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку; 5.13. Бере участь та контролює проведення інвентаризації активів та зобов`язань в строки встановлені наказом начальника ВСП «Служба електропостачання», правильності оформлення матеріалів до інвентаризації; 5.14. Вживає необхідні заходи щодо запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах та регістрах бухгалтерського обліку; 5.15. Брати участь у роботі з підготовки розроблення системи та форм внутрішньогосподарського (управлінського) обліку та правил документообігу, додаткової системи рахунків і регістрів аналітичного обліку та контролю господарських операцій та забезпечує збереження майна, раціонального та ефективного використання матеріалів; 5.16. Забезпечувати користувачів бухгалтерської звітності достовірною бухгалтерською інформацією з відповідного напрямку (ділянки) обліку та повне і достовірне відображення інформації, що міститься в прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку і господарських операцій. Надавати відповіді (інформацію) на вказівки керівництва залізниці; 5.17. Надавати розпорядження щодо збереження бухгалтерських документів, оформляє їх відповідно до встановленого порядку для передачі до архіву з метою зберігання протягом встановленого строку; 5.18. Слідкувати за формуванням, веденням та зберіганням бази даних бухгалтерської інформації, вносити зміни в довідкову і нормативну інформацію, що використовується при обробці даних; 5.19. Брати участь у розробці та здійсненні заходів, спрямованих на дотримання фінансової дисципліни і раціональне використання ресурсів; 5.20. Брати участь у проведенні аналізу фінансово-господарської діяльності підприємства за даними бухгалтерського обліку і звітності; 5.21. Виконувати та контролювати своєчасне виконання завдань, обов`язків, розпоряджень і окремих службових доручень Начальника Центру бухгалтерського та податкового обліку, заступника начальника Центру, начальників відділу Центру; 5.24. Тримати робоче місце і техніку яку використовує для виконання своїх обов`язків в чистоті і працездатному стані; 5.27 Контролює за щоденним обліком робочого часу підлеглих працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 60-2 КЗпП України, дистанційна робота це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.

Відповідно до ч. 2 ст. 60-1 КЗпП України, надомна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником за місцем його проживання або в інших визначених ним приміщеннях, що характеризуються наявністю закріпленої зони, технічних засобів (основних виробничих і невиробничих фондів, інструменту, приладів, інвентарю) або їх сукупності, необхідних для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або функцій, передбачених установчими документами, але поза виробничими чи робочими приміщеннями роботодавця.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка працює на підприємстві відповідача на посаді начальника обліково-розрахункової групи № 3 Рівне. В силу своїх посадових обов`язків, перелічених вище, та зважаючи на специфіку роботи, вона безумовно має багато соціальних контактів на робочому місці і не може працювати дистанційно, при цьому, потенційно несучи загрозу зараження оточуючих COVID-19.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами, що їх регулюють, апеляційний суд доходить висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного наказу начальника регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики регіональної філії «Львівська залізниця» № 21/к від 10.01.2022 року, яким позивачка відсторонена від роботи без збереження заробітної плати термін до усунення причин, що його зумовили, тобто на час відсутності щеплення проти COVID-19. Зважаючи на те, що вимоги про стягнення середнього заробітку є похідними від вимоги про скасування оспорюваного наказу про відсторонення від роботи, котрий судом не визнаний незаконним, відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема, про те, що виконання позивачкою своїх трудових обов`язків, яке пов`язане із значною кількістю прямих та непрямих соціальних контактів, свідчить про наявність високого рівня загрози, яку потенційно могла нести позивачка на роботі, будучи невакцинованою, в частині поширення інфекційної хвороби COVID-19 серед працівників Регіональної філії з управління персоналом та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.