КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6891/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Виниченко Л.М. в м. Київ у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 60470,69 грн., інфляційні витрати в розмірі 172943,01 грн. в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № R9В, укладеного 19 січня 2012 року, та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 19 січня 2012 року ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» уклали кредитний договір № R9В, за яким банк надав кредит на суму 517600 грн., а відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом на повернути його 03 липня 2019 року.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 670826,92 грн. та судові витрати 10064,41 грн.

01 лютого 2017 року представник банку отримав виконавчий лист.

22 січня 2018 року ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого банк відступив ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», в тому числі, право вимоги за кредитним договором № R9В від 19 січня 2012 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа в справі № 755/10242/16-ц, а саме стягувача «ВТБ Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп». На даний момент всі права кредитора за вказаним договором належать позивачу. Заборгованість за договором не погашена, а рішення не виконано.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» звертається до суду з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в межах строку позовної давності, а саме з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» 3 % річних у розмірі 32660,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 66127,26 грн., всього 98788,12 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір 2684 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року та відмовити в позові повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що грошове зобов`язання, яке у відповідності до оскаржуваного рішення суду начебто виникло на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/20242/16-ц про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 670826,92 грн., у дійсності не існує, так як у матеріалах справи відсутні докази наявності випадків, встановлених актами цивільного законодавства, при яких це грошове зобов`язання відповідача може виникнути із заочного рішення суду від 25 серпня 2016 року в порядку ч. 5 ст. 11 ЦК України. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом у неналежний (неефективний) спосіб захисту своїх прав, так як відповідач не міг прострочити грошове зобов`язання, яке не існує, що виключає відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України.

Наголошував, що суд першої інстанції спростував доводи позивача щодо визначення ним суми основного боргу в розмірі 670826,92 грн., на який позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати. Тобто позивач всупереч норм процесуального права, передбачених ст. 12, 81 ЦПК України, не подав суду разом з позовом та відповіддю на відзив належні та допустимі докази, а саме первинні документи бухгалтерського обліку, які підтверджують наявність та розмір основного кредитного боргу, на який можливе нарахування 3 % річних та інфляційні втрати.

Зазначив, що основний борг в розмірі 496254,54 грн., який самостійно визначено судом першої інстанції станом на 22 січня 2018 року, та на який судом самостійно нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, не підтверджено належними та допустимими доказами, при цьому встановлено, що сума цього боргу включає проценти, передбачені ст. 1048 ЦК України, які неправомірно нараховано в розмірі 105902,19 грн. після припинення 25 серпня 2016 року строку дії кредитного договору. Тобто оскаржуване рішення є необґрунтованим, так як ухвалене не на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Вказував, що відповідач подав до суду разом із відзивом свій розрахунок суми основного боргу та розрахунок платежів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, на які можливо нарахувати цей основний борг у грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі кредитного договору. Ці розрахунки не спростовано позивачем у відповіді на відзив, ані судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні, проте суд ці розрахунки проігнорував.

Вказував, що заочним рішенням від 26 серпня 2016 року захищено основну вимогу в грошовому зобов`язанні, яке виникло на підставі кредитного договору. Проте грошове зобов`язання відповідача, яке, як підтверджено судом першої інстанції, виникло начебто на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року, є натуральним грошовим зобов`язанням, у якому стягнення платежів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є неправомірним, так як основна вимога в цьому грошовому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Враховуючи норми права, визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України, та правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20, позовна вимога ТОВ «Укрфінанс груп» про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без одночасної задавненої вимоги сплатити основний борг, на який нараховано 3 % річних та інфляційні втрати, є неправомірною.

Від позивача ТОВ «Укрфінанс груп» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що в справі є ряд наступних безспірних фактів: наявність кредитного договору від 19 січня 2012 року, по якому у відповідача перед позивачем є непогашена заборгованість; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року, яке набрало законної сили та систематично не виконується відповідачем; договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами від 22 січня 2018 року, за яким позивач отримав право стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору від 19 січня 2012 року в сумі 496254,54 грн.; ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі відповідачем не надано доказів хоча б часткового погашення боргу за весь час прострочення. Враховуючи вимоги законодавства, договір про відступлення права вимоги за фінансовими кредитами від 22 січня 2018 року відповідає всім нормам чинного законодавства і є належною правовою підставою для виникнення у позивача права на стягнення з відповідача заборгованості в сумі 496254,54 грн.

Вказував, що посилання відповідача на некоректне нарахування суми заборгованості, відсутність грошового зобов`язання та первинних документів бухгалтерського обліку. некоректне нарахування відсотків без оскарження вищезазначених фактів не відповідають дійсності, є маніпулятивними та по суті порушують норми чинного законодавства.

Щодо стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат, посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 756/2616/19, від 12 червня 2023 року в справі № 565/404/21, від 26 квітня 2023 року в справі № 462/109/21, вказував, що враховуючи наведену практику, а також факт систематичного невиконання відповідачем заочного рішення від 25 серпня 2016 року, наявні всі підстави для стягнення заборгованості на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стосовно посилання відповідача на сплив позовної давності вимог позивача, посилався на правові висновки Верховного Суду в постановах від 21 грудня 2022 року в справі № 147/50/22, від 28 червня 2023 року в справі № 760/15867/16-ц, зазначив, що відповідно до ч. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, строки, визначені в тому числі ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19. Тобто з 02 квітня 2020 року перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, який станом на дату подання позову за період з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року не пропущено. Отже, посилання відповідача на недотримання позивачем позовної давності є маніпулятивним та не відповідає дійсності.

Щодо обґрунтованості розрахунку стягнення заборгованості, вказував, що основним аргументом відповідача стосовно неправомірності та невідповідності розрахунків позивача є посилання на суму основного боргу станом на 25 серпня 2016 року, яка начебто становить 299601,21 грн., але дане твердження не відповідає дійсності, згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц.

Звертав увагу, що ані кредитний договір, ані договір відступлення прав вимоги відповідачем в судовому порядку не оскаржувалися, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року набрало законної сили, докази часткової сплати чи зменшення заборгованості відповідачем не подавалися. Таким чином, сумою заборгованості, щодо якої немає сумніву, є 496254,54 грн. Саме на підставі цієї суми судом першої інстанції ухвалене рішення та зокрема, безпосередньо зроблено розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат.

Вважав, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства та практиці Верховного Суду, а апеляційна скарга ґрунтується на припущеннях, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № R9В, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому договорі, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим договором. За умовами кредитування, сума кредиту - 517600 грн., строк кредитування - 19 січня 2019 року або достроково у випадках, передбачених цим договором, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою в розмірі 17 % річних, яка може змінюватися шляхом укладення договору про внесення змін до цього договору (а. с. 6 - 12).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц задоволено позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № R9В від 19 січня 2012 року в розмірі 670826,92 грн. та судові витрати 10064,41 грн., всього на суму 680891,33 грн. Рішенням суду встановлено, що станом на 13 червня 2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором складається з боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних - 316031,40 грн., в тому числі 195100,75 грн. - поточна заборгованість за кредитом, 104500,46 грн. - заборгованість за простроченим кредитом, 14069,74 грн. - інфляційні втрати, 2360,45 грн. - 3 % річних; борг за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням 3 % річних, нарахованих в зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів - 101804,68 грн., в тому числі 87689,63 грн. - сума простроченої заборгованості за відсотками, 1796,64 грн. 3 % річних, 9256,89 грн. - інфляційні втрати, 3061,51 грн. - сума заборгованості за процентами; пеня, нарахована в зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу - 252990,84 грн. (а. с. 13 - 14).

03 листопада 2016 року ПАТ «ВТБ Банк» направляло на адресу ОСОБА_1 лист-пропозицію № 03112016_2380, згідно якого, повідомлено про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором № R9В від 19 січня 2012 року в розмірі 415564,67 грн. (а. с. 44).

22 січня 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ПАТ «ВТБ Банк» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, згідно додатку № 1 до якого, були в тому числі відступлені права вимоги за кредитним договором № R9В від 19 січня 2012 року. Зазначено суму основного боргу за кредитом 78024,64 грн., суму простроченого основного боргу за кредитом 221576,56 грн., суму нарахованих процентів 4514,54 грн., суму прострочених процентів 192138,75 грн., суму прострочених комісій - 0,00 грн., загальна сума заборгованості - 496254,54 грн. (а. с. 15 - 19).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року в справі № 755/10242/16-ц задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі № 755/10242/16-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягувача з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (а. с. 21 - 22).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частково задовольняючи позов ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням суду в справі № 755/10242/16-ц від 25 серпня 2016 року з відповідача на користь первісного кредитора стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 670826,92 грн., при цьому, за повідомленням первісного кредитора від 03 листопада 2016 року після ухвалення судового рішення, станом на 03 листопада 2016 року розмір простроченої заборгованості становив 415564,67 грн., а за договором про відступлення права вимоги від 22 січня 2018 року від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» перейшло право вимоги за кредитним договором стосовно відповідача на суму заборгованості 496254,54 грн., отже, між відповідачем та ПАТ «ВТБ Банк» проводились розрахунки за укладеним правочином, в зв`язку з чим визначений судовим рішенням розмір заборгованості за кредитним договором не відповідав фактичній сумі боргу, яка станом на дату відступлення банком прав вимоги позивачу становила 496254,54 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, а саме за період часу з 22 січня 2018 року (дати укладення договору про відступлення права вимоги) по 02 квітня 2020 року (кінцева дата заявлених вимог), виходячи з фактичної заборгованості в розмірі 496254,54 грн.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року за невиконання грошового зобов`язання, а саме несплату ним грошових коштів на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 670826,92 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках, встановлених актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України).

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

З моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договором грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, трансформується в зобов`язання, встановлене судовим рішенням.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, що позивач звернувся до суду з позовом у неналежний (неефективний) спосіб захисту своїх прав, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наявності випадків, встановлених актами цивільного законодавства, при яких грошове зобов`язання відповідача може виникнути з заочного рішення суду від 25 серпня 2016 року в порядку ч. 5 ст. 11 ЦК України, а отже відповідач не міг прострочити неіснуюче грошове зобов`язання.

Вимога кредитора в зобов`язанні, встановленому судовим рішенням, реалізується шляхом пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, на підставі чого виконавцем здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 викладено правовий висновок, згідно якого «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу…», «передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання».

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Виходячи з наведених вимог закону та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, для встановлення права кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем має бути доведено, що грошове зобов`язання є невиконаним повністю або частково.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

У рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц на час його ухвалення було встановлено наявність грошових зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з ВАТ «ВТБ Банк», та визначено їх розмір.

Разом із тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем у даній справі не доведено наявності невиконаного відповідачем повністю або частково грошового зобов`язання, що є його процесуальним обов`язком, та дійшов передчасного та безпідставного висновку про часткове задоволення позовних вимог, самостійно здійснивши нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму заборгованості, право вимоги на яку було відступлено на користь позивача на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118НВ від 22 січня 2018 року.

При цьому суд першої інстанції безпідставно ухилився від перевірки наявності такої заборгованості у ОСОБА_1 та фактично виходив із припущень щодо розміру заборгованості 496254,54 грн. згідно договору про відступлення права вимоги від 22 січня 2018 року, укладеного ПАТ «ВТБ Банк» із ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», оскільки саме по собі зазначення в договорі про уступлення права вимоги розміру заборгованості особи, вимоги до якої відступаються, не може вважатися належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом такої заборгованості в розумінні ст. 77 - 80 ЦПК України.

Такими доказами могли бути первинні документи бухгалтерського обліку, які підтверджують наявність та розмір заборгованості, на яку можливе нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, про що обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , або документи виконавчого провадження, в яких зазначаються виконавчі дії щодо звернення стягнення та суми, фактично стягнуті в ході примусового виконання рішення.

Таким чином, позивачем не було доведено наявності невиконаного грошового зобов`язання ОСОБА_1 згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц, а також розміру такого зобов`язання, що є його процесуальним обов`язком.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що відповідачем не було надано доказів хоча б часткового погашення боргу за весь час прострочення, не ґрунтуються на засадах змагальності сторін та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, є припущеннями ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», які не підтверджуються будь-якими доказами, а зроблені в результаті особистої інтерпретації змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідач в апеляційній скарзі фактично визнає свою заборгованість за кредитним договором.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про часткове задоволення позову, не надав жодної оцінки складеному відповідачем власному контррозрахунку суми основного боргу та платежів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, який не було спростовано ані позивачем у відповіді на відзив, ані судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення.

Також зі змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року в справі № 755/10242/16-ц та додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 22 січня 2018 року вбачається, що судовим рішенням встановлено розмір заборгованості за простроченими процентами 87689,63 грн., розмір заборгованості за процентами 3061,51 грн., а за умовами договору про відступлення права вимоги на користь позивача було відступлено право вимоги за простроченими процентами 192138,79 грн. та нарахованими процентами 4514,54 грн., отже сума відступленої заборгованості включає проценти, передбачені ст. 1048 ЦК України, які неправомірно нараховані банком у розмірі 105902,19 грн. (196653,33 - 90 751,14) після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, оскільки в банк звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, з цього моменту банк змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у ОСОБА_1 заборгованість за процентами і припинити її нарахування.

Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд враховує наступне.

Постановою старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 28 лютого 2018 року у ВП № 54527250 на примусовому виконанні виконавчого листа № 755/10242/16-ц, виданого 01 лютого 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення боргу в розмірі 680891,33 грн. з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зазначено, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 28 лютого 2021 року (а. с. 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», заінтересовані особи ОСОБА_1 , Дніпровський РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа задоволено, поновлено ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» строк для пред`явлення на примусове виконання дубліката виконавчого листа №755/10242/16-ц року, виданого 31 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва, на підставі заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2016 року в цивільній справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106770645).

Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року в справі № 755/10242/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про поновлення строку для пред`явлення дубліката виконавчого листа від 31 серпня 2022 року до виконання відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112442043).

В матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» було поновлено строк для пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документа, а отже, примусові зобов`язання ОСОБА_1 , які трансформувалось із грошового зобов`язання, що виникло із кредитних правовідносин, на зобов`язання, встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2016 року, були припинені.

Наведеним обставинам не було надано належної оцінки судом першої інстанції, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та ухвалення помилкового рішення.

Виходячи з наведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», апеляційний суд виходить із того, що оскільки позивачем не доведено наявності невиконаного повністю або частково грошового зобов`язання у справі № 755/10242/16-ц, та оскільки 3 % річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на вимогу, яка не може бути реалізована у встановленому законом порядку, зокрема судове рішення не може бути звернуто до примусового виконання, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в позові за недоведеністю.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо наявності ряду безспірних фактів, а саме кредитного договору від 19 січня 2012 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва № 755/10242/16-ц від 25 серпня 2016 року, що набрало законної сили та систематично не виконується відповідачем, а також договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118НВ від 22 січня 2018 року, за яким позивач отримав право стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору від 19 січня 2012 року в сумі 496254,54 грн., який не оскаржено відповідачем в судовому порядку, а також посилання позивача на положення ст. 512, 516, 204, 627 ЦК України, не є самі по собі підставою для задоволення позову та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20, оскільки у даній справі судами встановлені інші обставини, а саме, що позивачем в справі № 285/3536/20 не було пред`явлено позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості), в той час як у справі, що переглядається, основна заборгованість, на яку нараховано суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, була заявлена в позовних вимогах, які задоволено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року.

Також апеляційний суд не приймає, як нерелевантні, посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц, від 21 грудня 2020 року в справі № 727/4474/17, від 23 жовтня 2021 року в справі № 545/746/20, від 05 серпня 2022 року в справі № 757/63074/19-ц, оскільки у даних справах судами встановлено інші обставини, а саме, що позовна давність щодо стягнення боргу за договором позики спливла, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання, в той час як у справі, що переглядається, основна заборгованість, на яку нараховано суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, була стягнута з відповідача рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року.

Апеляційним судом також не приймаються посилання позивача ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 756/2616/19, від 12 червня 2023 року в справі № 565/404/21, від 26 квітня 2023 року в справі № 462/109/21 щодо права кредитора на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з боржника, яким несвоєчасно виконується чи взагалі не виконується судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки у даних справах судами встановлено відмінні обставини, а саме встановлено факт невиконання рішення, наявність заборгованості, її розмір та можливість реалізації вимоги в примусовому порядку.

З урахуванням встановлених обставин про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат, апеляційний суд не перевіряє складений відповідачем контррозрахунок суми основного боргу та платежів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не підтверджує і не спростовує його правильність, а також не оцінює доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо обґрунтованості розрахунку суми заборгованості, самостійно зробленого судом першої інстанції, та щодо дотримання позивачем строку позовної давності, який з 02 квітня 2020 року було продовжено на строк дії карантину і станом на дату подання позову за період з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року не пропущено.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати за подання ним апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року та прийняти нову постанову.

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» в позові до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (м. Київ вул. Соловцова Миколи 2 оф. 38/1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 4026 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.