Справа № 643/8250/23
Провадження № 2/643/3509/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

третьої особи: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3

про визнання права особистої приватної власності на

рухоме майно в порядку поділу майна подружжя,

а також за зустрічним позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3

про стягнення грошової компенсації замість частки у

праві спільної сумісної власності у розмірі

945 000, 00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5 (далі відповідач), відповідно до змісту якого (з урахуванням уточнень) просить суд визнати за позивачем в порядку поділу майна подружжя право особистої приватної власності на автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено шлюб, в період якого було придбано спірний автомобіль. Проте, цей автомобіль був придбаний виключно за грошові кошти, які є особистою приватною власністю позивача, а відтак не є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, виникла необхідність у поділі майна, яке позивач вважає своєю особистою приватною власністю.

Відповідач, у свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд стягнути з позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 945 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач посилається на те, що дійсно у період шлюбу з позивачем було придбано автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано на відповідача. Відповідач не заперечує факт продажу позивачем 01.04.2020 року автомобіля «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за 1 000 000, 00 грн., які є особистою власністю позивача, та придбання спірного автомобіля за рахунок цих коштів. Разом з цим, відповідач вважає , що грошові кошти у розмірі 1 750 000, 00 грн., які подаровані позивачу його сестрою ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були подаровані позивачу під час його перебування у зареєстрованому шлюбі. Також відповідач зазначає, що грошові кошти у розмірі 140 000, 00 грн., які є доходами позивача, також є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, враховуючи вартість автомобіля, яка складала 2 890 000, 00 грн., за вирахуванням 1 000 000, 00 грн. (грошові кошти, отримані від реалізації належного позивачу на праві особистої приватної власності транспортного засобу), решта грошових коштів у розмірі 1 890 000, 00 грн. є спільною сумісною власністю сторін. За таких обставин, оскільки об`єктом поділу є неподільна річ, не заперечуючи проти визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, відповідач просить суд стягнути з позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, у розмірі половини грошових коштів, за які було придбано цей автомобіль, за винятком грошових коштів в сумі 1 000 000, 00 грн., що складає 945 000, 00 грн.

Позивач проти задоволення зустрічного позову заперечив, посилаючись на те, що грошові кошти в сумі 1 750 000, 00 грн. були подаровані позивачу його сестрою ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором дарування, а тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України ці грошові кошти є особистою приватною власністю позивача. Грошові кошти у розмірі 140 000, 00 грн., за рахунок яких придбано спірний автомобіль, були взяті з доходу позивача, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивача. За таких обставин позивач вважає, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. При цьому, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивача.

Представник відповідача просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги, стягнувши з позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 945 000, 00 грн.

Третя особа у судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх. Зустрічні позовні вимоги просила суд залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає наступне.

22.02.1997 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , повторно виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 06.08.2020 року.

Під час перебування сторін у шлюбі було придбано автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ., що підтверджується Контрактом № 000204/1 від 13.07.2021. а також свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_5 , вартістю 2 890 000, 00 грн.

Згідно Звіту про оцінку майна від 03.09.2023, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6 , ринкова вартість автомобіля ВMW X6 xDrive 30d/G06, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 2 286 700, 00 грн.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України) або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Судом встановлено і учасниками справи не заперечується, що автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 2 890 000, 00 грн. було придбано за кошти з наступних джерел.

Так, під час шлюбу у спільній сумісній власності сторін перебував автомобіль «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

20.06.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Нескородовою О.А., відповідно до якого сторони здійснили поділ автомобіля «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та визначили, що після укладання цього Договору право спільної сумісної власності подружжя на вказаний транспортний засіб припиняється, і кожен зі сторін набуває право власності на 1/2 частку вказаного транспортного засобу.

Також, 20.06.2019 року позивач та відповідач уклали Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Нескородовою О.А., відповідно до якого відповідач передав у власність позивача 1/2 частку автомобіля «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

01.04.2020 року між позивачем (Продавець) та ОСОБА_7 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Нескородовою О.А., за умовами якого позивач здійснив продаж автомобіля «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за 1 000 000, 00 грн.

Крім того, 25.05.2021 року третя особа ОСОБА_3 (Дарувальний) та позивач (Обдаровуваний) уклали Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., за умовами якого Дарувальник передав, а Обдаровуваний прийняв в дар грошові кошти в сумі 1 750 000, 00 грн.

За умовами п. 2 Договору обдаровуваний прийняв в дар вказані гроші до підписання цього Договору.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 підтвердила, що вказані грошові кошти вона дарувала виключно позивачу, а не на потреби родини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Тобто, у випадку набуття одним із подружжя коштів на підставі договору дарування, такі кошти є його особистою приватною власністю.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 1 000 000, 00 грн., які отримані позивачем від продажу належного йому на праві приватної власності автомобіля «Toyota Land Cruiser 2000», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також грошові кошти у розмірі 1 750 000, 00 грн., які отримані позивачем за Договором дарування від 25.05.2021 року, за рахунок яких було придбано автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є особистими коштами позивача.

Разом з цим, суд критично оцінює твердження позивача в частині того, що грошові кошти у розмірі 140 000, 00 грн., які є доходами позивача і за рахунок яких було придбано спірний автомобіль, є особистою приватною власністю позивача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 140 000, 00 грн., які були взяті для придбання спірного автомобіля з доходів позивача, є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши походження коштів, за які було придбано спірний автомобіль, суд дійшов висновку що позивач не в повному обсязі спростував презумпцію спільності права власності на спірний автомобіль, набутий за час шлюбу.

Обставина, що за рахунок саме вищевказаних грошових коштів було придбано спірний автомобіль визнається всіма учасниками справи, а згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц також зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У даному випадку сторони дійшли спільної згоди про те, що вартість майна визначається в сумі 2 890 000, 00 грн., що підтвердили у судовому засіданні як представник позивача, так і представник відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24).

У п. 27 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Метою звернення відповідача до суду із зустрічним позовом є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом про визнання за позивачем права власності на автомобіль і стягнення на користь відповідача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність позивача та стягнення з нього компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Унаслідок виділення останнього у власність позивача і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється.

Відповідач не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право позивача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, а навпаки надав згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за свою частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від позивача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц зауважено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає первісний позов та зустрічний позов такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Витрати по сплаті судового збору за первісним та зустрічним позовом покладаються на сторін відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на автомобіль марки «BMW», тип G6X/GT21, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 094 (тринадцять тисяч дев`яносто чотири) грн. 95 коп.

5. Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

6. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн. 00 коп.

7. В іншій частині зустрічного позову відмовити.

8. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 700 (сімсот) грн. 00 коп.

9. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

10. Позивач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ).

11. Відповідач: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ).

12. Третя особа: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ).

Повне рішення складено 24.11.2023 року.

Суддя Н.В. Новіченко