Провадження № 2/643/1202/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023 м.Харків

Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Афанасьєва В.О.,

за участю секретаря Ткаченко В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину придбаного у шлюбі майна.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.05.2007 року. За період шлюбу сторонами придбано майно, а саме: квартира, загальною площею 48.6 кв. м., житлова площа 33,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 право власності на яку зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому просила позов задовольнити повністю.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 27.07.2023 року залучено в якості третьої особи Службу у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.

В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначає, що квартира була придбана за кошти його батьків після продажу квартири, що належала їм особисто, і вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю.

Позивачем надано відповідь на відзив в якому зазначено, що спірна квартира придбана сторонами у шлюбі тому повинна бути поділена між сторонами.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, пояснень щодо позовних вимог не надав.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19.05.2007 року перебувають у шлюбі.

В період шлюбу, а саме 17.08.2017 року сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2 за ціною 511000 грн.

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 серпня 2017 року.

Сторона відповідача, заперечуючи проти поділу майна подружжя, посилається на те, що, дійсно, на час придбання спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, але для купівлі квартири були використанні кошти отримані за договором від 17.08.2017 року купівлі - продажу належної батькам відповідача квартири.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 17.08.2017 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали квартиру АДРЕСА_3 , ціна продажу 637000 грн.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 , зазначив, що він є ріелтором з продажу нерухомого майна. 17.08.2017 до нього звернувся батько відповідача ОСОБА_4 для подальшого продажу належної йому та його дружині квартири по АДРЕСА_4 . Батьки відповідача 17.08.2017 продав квартиру та отримавши 637000 грн, поїхали до іншого нотаріуса, та оформили покупку іншої квартири по АДРЕСА_5 за 510000 грн. Чи були у сторін інші кошти окрім отриманих від продажу квартири, йому не відомо.

Так, у відповідності до гл.8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Утім, із цього правила є певне виключення.

Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, зокрема, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Тобто, предметом доказування при вирішенні такого спору є встановлення обставин щодо придбання певного майна за особисті кошти кожним з них.

Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

У разі ж встановлення придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, оскільки сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спрямування на купівлю спірної квартири грошових коштів, за рахунок яких був набута квартира відповідачем в період шлюбу, зі спільного джерела заощадження подружжя належними доказами не підтверджено. Сторона позивача лише наполягала на презумпції режиму спільного майна подружжя, доказів для вирішення даного спору не надала.

З урахуванням викладеного, квартира АДРЕСА_2 , придбана за особисті кошти батьків ОСОБА_2 , оскільки придбана в день, коли була продана інша квартира, яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суми приблизно збігаються, тому є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу.

Інші докази надані позивачем, а саме: копії свідоцтва про народження дітей, звіт про вартість майна, технічний паспорт на квартиру, висновків суду не спростовує.

На підставі вищевказаного, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, необхідно відмовити у повному обсязі, оскільки позов не заснований на законі, внаслідок його необґрунтованості.

Приймаючи до уваги вищенаведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Третя особа: Служба у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: 61112, м.Харків, вул. Руслана Плоходька, буд. 3.

Повне судове рішення складено 28.11.2023.

Суддя В.О. Афанасьєв