ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 369/14427/19

провадження № 61-9370св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_4 , акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дзюба Максим Юрійович, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошеля Б. І. від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів:

Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І., від 15 травня 2023 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 18 жовтня 2017 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала від неї грошові кошти у розмірі 360 000,00 дол. США зі строком повернення до 01 липня 2018 року, про що власноручно написала розписку.

3. Вказувала, що напередодні настання строку повернення позики

ОСОБА_2 уклала договори дарування від 23 червня 2018 року зі своєю донькою ОСОБА_3 щодо наступних об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0955; земельної ділянки кадастровий номер :02:008:0065; земельної ділянки кадастровий номер :05:008:0050; квартири АДРЕСА_1 , а також договір дарування частки у праві власності на квартиру від 12 грудня 2017 року щодо 9/10 квартири АДРЕСА_2 .

4. Окрім того, ОСОБА_2 уклала ряд договорів відчуження рухомого майна: автомобіля PEUGEOT 3008, 2013 року випуску, який був перереєстрований на нового власника 23 червня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу №3242/2018/997441, укладеного 23 червня 2018 року в ТСЦ №3242 РСЦ МВС у Київській області; автомобіля MERCEDES-BENZ C 180, 2014 року випуску, який був перереєстрований на нового власника 02 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу №3242/2019/1250999, укладеного 02 січня 2019 року в ТСЦ №3242 РСЦ МВС в Київській області; автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, який був перереєстрований за новим власником 08 грудня 2017 року в ТСЦ №7442 РСЦ МВС в Чернігівській області на підставі договору купівлі-продажу №6153/17/929, укладеного Прилуцькою філією ТОВ «Торговий Альянс».

5. Вважає, що договори дарування нерухомого майна та договори

купівлі-продажу рухомого майна є недійсними з моменту їхнього підписання, оскільки не спрямовані на настання дійсних правових наслідків, тобто є фіктивними. ОСОБА_2 відчужила майно, що належало їй на праві власності, не маючи дійсних намірів на передачу права власності іншій особі. Такі дії відповідачки були спрямовані на приховування майна від звернення стягнення у рахунок виконання зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики в майбутньому.

6. Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просила суд:

1) визнати недійсними договори дарування № 1331 від 12 грудня 2017 року, № 629 від 23 червня 2018 року, № 631 від 23 червня 2018 року, № 627

від 23 червня 2018 року, № 633 від 23 червня 2018 року, посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

2) скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на об`єкти нерухомого майна: 9/10 квартири АДРЕСА_2 , дата реєстрації 12 грудня 2017 року; земельну ділянку кадастровий номер :01:002:0955, за адресою: АДРЕСА_3, дата реєстрації 23 червня 2018 року; земельну ділянку кадастровий номер :02:008:0065, за адресою: с/рада Трушківська, Білоцерківський район, Київська область, дата реєстрації 23 червня 2018 року; земельну ділянку кадастровий номер :05:008:0050, за адресою: с/р Пилипчанська, Білоцерківський район, Київська область, дата реєстрації 23 червня 2018 року; квартиру АДРЕСА_1 , дата реєстрації 23 червня 2018 року;

3) визнати договори купівлі-продажу рухомого майна: № 3242/2018/997441 автомобіля PEUGEOT 3008, 2013 року випуску, укладений 23 червня 2018 року в ТСЦ №3242 РСЦ МВС в Київській області; № 3242/2019/1250999 автомобіля MERCEDES-BENZ C 180, 2014 року випуску, укладений 02 січня 2019 року ТСЦ №3242 РСЦ МВС в Київській області; № 6153/17/929 автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, укладений Прилуцькою філією ТОВ «Торговий Альянс» в ТСЦ №7442 РСЦ МВС в Чернігівській області, та скасувати в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів державну реєстрацію права власності на вказане рухоме майно.

7. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 21 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 та АТ «Банк інвестицій та заощаджень».

8. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 13 жовтня 2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу рухомого майна: договору

купівлі-продажу №3242/2018/997441 автомобіля PEUGEOT 3008, 2013 року випуску, укладеного 23 червня 2018 року в ТСЦ №3242 РСЦ МВС в Київській області; договору купівлі-продажу №3242/2019/1250999 автомобіля

MERCEDES-BENZ C 180, 2014 року випуску, укладеного 02 січня 2019 року

в ТСЦ №3242 РСЦ МВС в Київській області; договору купівлі-продажу №6153/17/929 автомобіля HONDA ACCORD, 2008 року випуску, укладеного Прилуцькою філією ТОВ «Торговий Альянс» в ТСЦ №7442 РСЦ МВС в Чернігівській області, та скасування в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів державну реєстрацію права власності на вказане рухоме майно, у зв`язку з відмовою позивачки від заявлених вимог.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

9. ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що всі оспорювані договори рухомого та нерухомого майна спрямовувалися на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цими правочинами та договори реально виконані. Зазначала, що позивачка не є стороною оспорюваних договорів, а її права не порушені у зв`язку з їх укладенням. Крім того, звертала увагу на те, що спірні квартири передані в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит № РР/41/175 від 28 квітня 2020 року, укладеним між нею та АТ «Банк інвестицій та заощаджень», а також договором позики 14 березня 2018 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

10. АТ «Банк інвестицій та заощаджень» заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірне майно було відчужене на підставі договорів, укладених до настання строку повернення позики (до 01 липня

2018 року). До настання строку повернення позики за розпискою від 18 жовтня 2017 року між позивачкою та ОСОБА_2 не існувало зобов`язань з повернення боргу оскільки не настав строк повернення позики, а тому відповідачка не мала заборони у розпорядженні своєю приватною власністю на власний розсуд.

11. ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що визнання спірного договору дарування частки квартири від 12 грудня 2017 року та застосування реституції у вигляді повернення об`єкту дарування відповідачці ОСОБА_2 порушить його права, як іпотекодержателя такого майна. Вказував, що на момент розгляду цієї справи позичальником ОСОБА_3 основного зобов`язання за договором позики від 14 березня 2018 року, виконання за яким забезпечено іпотекою квартири, АДРЕСА_2 , не виконано, отримані у позику кошти в сумі 32 125,00 дол. США йому не повернуто. Зосереджував увагу на тому, що спірне майно не було передано в заставу ОСОБА_1 , а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року у справі №357/13488/18 передбачено стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки грошових коштів, а не задоволено її вимоги за рахунок майна відповідачки, зокрема, відчуженого майна за спірними договорами дарування.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

12. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

13 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

13. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваних правочинів недійсними, факту порушення її прав чи інтересів у зв`язку з укладенням спірних договорів, порушенням відповідачкою ОСОБА_2 основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також того, що в момент вчинення правочинів стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України вимог.

Основний зміст та мотиви судового рішення апеляційного суду

14. Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року залишено без змін.

15. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з огляду на необґрунтованість та недоведеність його вимог. Зазначено, що оскільки передбачені спірними договорами дарування правові наслідки дійсно настали, відсутні правові підстави для визнання таких договорів недійсними з підстав фіктивності, укладення без мети настання реальних наслідків. Встановлена законом презумпція правомірності правочинів позивачкою не спростована.

Узагальнені доводи касаційної скарги

16. 21 червня 2023 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дзюба М. Ю., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

17. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17,

від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 07 грудня 2022 року у справі № 242/2767/16-ц,

від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що оспорювані правочини вчинені відповідачкою саме з метою унеможливлення настання для неї цивільно-правової відповідальності за договором позики, укладеним з нею. Зосереджу увагу на тому, що дії

ОСОБА_2 є явно недобросовісними, оскільки за тиждень до настання кінцевої дати повернення позики позичальницею було відчужено належне їй майно на користь своєї доньки та в подальшому передано його в наступну іпотеку, а позичальниця ОСОБА_2 стала неплатоспроможною, у неї відсутнє будь-яке майно та/або кошти на рахунках.

19. На підтвердження ознак фраудаторності оспорюваних договорів заявниця посилається на наступні обставини: момент їх укладення, контрагента, яка є дочкою позичальниці, негативні наслідки для інших осіб, безоплатний характер, свідому зміну відповідачкою черговості при виконанні зобов`язань.

20. Вважає помилковим висновки судів попередніх інстанцій, що на дату укладення оспорюваних договорів у ОСОБА_2 не виникло зобов`язань за договором позики від 18 жовтня 2017 року, оскільки такий обов`язок наявний у позичальника з моменту отримання позики, а у спірному договорі було визначено строк його виконання - до 01 липня 2018 року.

21. Зазначає, що суди попередніх інстанцій формально підійшли до вирішення спору, не надали належної оцінки її аргументам та встановили для неї заздалегідь недосяжний стандарт доказування.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22. Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженнярішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі

№ 369/14427/19, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

23. 02 серпня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

24. Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Відмовлено ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Корнієнко Л. В.,у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Відмовлено ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Горшкова А. О., у задоволенні заяви про зупинення дії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 травня 2023 року.

Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу

25. 17 липня 2023 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Корнієнко Л. В., через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги та нерелевантність наведеної заявницею практики Верховного Суду, просить суд закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України або відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржені судові рішення без змін.

26. Відзив ОСОБА_2 обґрунтований посиланням на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, врахували те, що на момент укладення спірних правочинів зобов`язання за договором позики

від 18 жовтня 2017 року не було простроченим, судового провадження чи судового рішення, яке б набрало законної сили, про стягнення заборгованості на користь позивачки не було, правочини спрямовані на реальне настання цивільно-правових наслідків та укладені відповідно до вимог законодавства, заборон щодо вільного розпорядження її власністю не існувало, а тому відсутні правові підстави для висновку про недобросовісність її дій та визнання таких правочинів фраудаторними.

27. Вважає доводи заявниці про укладення спірних правочинів без наміру відчужити майно, без його оплати, а з метою уникнення звернення стягнення на нього такими, що ґрунтуються на припущеннях. Зосереджує увагу на тому, що на момент укладення договорів між нею та позивачкою не існувало спору щодо повернення простроченого боргу, а також інших спорів щодо порушених, оспорюваних чи невизнаних прав.

28. 17 липня 2023 року АТ «Банк інвестицій та заощаджень» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_1 , у якому просить суд закрити касаційне провадження з огляду на те, що правовідносин у справі, яка переглядається в касаційному порядку, та наведених постановах Верховного Суду, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не є подібними. Зазначає, що усі оспорювані договори були укладенні до настання строку повернення позики. Крім того, були відсутні судові провадження щодо стягнення заборгованості, не існувало жодних направлених позивачкою вимог або претензій, зобов`язання за розпискою не були забезпечені, будь-які заборони на відчуження майна були відсутні. ОСОБА_2 не перебувала у статусі боржника та не мала заборон на вільне розпорядження своєю власністю.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29. 18 жовтня 2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 суму в гривнях, що еквівалентно 360 000,00 дол. США, які зобов`язується повернути до 01 липня 2018 року, про що склала відповідну розписку від 18 жовтня 2017 року.

30. 12 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частки в праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 1331, за умовами якого ОСОБА_3 прийняла у дар 9/10 часток в праві власності на квартиру

АДРЕСА_2 .

31. 23 червня 2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 633.

32. 23 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:002:0955, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 629.

33. 23 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :05:008:0050, з цільовим призначенням: для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 627.

34. 23 червня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0895 га, кадастровий номер :02:008:0065, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_5, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 631.

35. 14 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого остання отримала у позику грошові кошти у розмірі 189 475,00 грн, еквівалентом якої в іноземній валюті є сума 7 150,00 дол. США на строк до 14 вересня 2018 року.

36. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А. П., зареєстрований в реєстрі за № 3-729, відповідно до умов якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

37. 28 квітня 2020 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 було укладено договір про споживчий кредит № РР/41/175, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн на строк до 26 квітня 2030 року.

38. Цього ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним договором кредиту, між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федоряка О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 3-7291417, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

39. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 06 липня 2021 року у справі № 357/13488/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 18 жовтня 2017 року у розмірі 10 062 000,00 грн. Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року залишено без змін.

Позиція Верховного Суду

40. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

41. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

42. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

43. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

44. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

45. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

46. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

47. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

48. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

49. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

50. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

51. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

52. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

53. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі

№ 905/1227/17.

54. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

55. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

56. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

57. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

58. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

59. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

60. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

61. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

62. Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, посилання на неурахування яких стало підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

63. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

64. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18).

65. У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі

№ 755/17944/18, яка наведена заявницею як підстава для касаційного оскарження, зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

66. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17).

67. Та обставина, що правочин з третьою особою, якій боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18).

68. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачкою та

ОСОБА_2 наявні зобов'язання, які виникли за договором позики від 18 жовтня 2017 року.

69. Факт дійсності зазначеного боргового зобов`язання, його розмір та невиконання відповідачкою підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2021 року у справі №357/13488/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за розпискою від 18 жовтня 2017 року у розмірі

10 062 000,00 грн, що становить еквівалент отриманих у позику 360 000,00 дол. США.

70. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу задоволення позовних вимог, посилалася на фіктивність договорів дарування (стаття 234 ЦК України), зазначаючи, що оспорювані правочини вчинені ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків, належне позичальниці нерухоме майно відчужене за тиждень до настання кінцевої дати повернення позики безоплатно на користь її доньки з метою ухилення від виконання обов`язку з повернення коштів за договором позики від 18 жовтня 2017 року.

71. З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набувати ознак фраудаторного правочину.

72. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій формально зазначили про недоведеність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів дарування, з огляду на відсутність простроченого боргового зобов'язання станом на дату їх укладення, а також реальності їх цивільно-правових наслідків.

73. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

74. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

75. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

76. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

77. В контексті правової оцінки судами попередніх інстанцій доводів позивачки щодо фраудаторності оспорюваних правочинів, колегія суддів зауважує, що суди не звернули належної уваги на усі фактичні обставини спірних правовідносин, обставини укладення оспорюваних договорів та поведінку їх сторін, не надали їм повної правової оцінки.

78. З огляду на чинність боргового зобов`язання ОСОБА_2 з повернення грошових коштів на користь ОСОБА_1 , настання строку повернення значної суми грошових коштів, цілком логічним вбачається висновок, що ОСОБА_2 могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку невиконання такого зобов`язання та вжила заходів щодо ухилення від їх настання. З огляду на підтверджений в порядку частини четвертої статті 82 ЦПК України факт невиконання відповідачкою грошового зобов'язання перед позивачкою, відчуження в безоплатному порядку усього належного їй нерухомого майна на користь однієї особи - своєї доньки, зокрема земельних ділянок за тиждень до настання кінцевої дати повернення позики, у результаті чого вона, як боржник, стала неплатоспроможною і рішення суду про стягнення з неї коштів досі не виконала, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_2 не можна розцінювати як добросовісні. Обґрунтованих причин відчуження усього нерухомого майна фактично в один день (за виключенням 9/10 частини квартири АДРЕСА_2 , який був укладений раніше - 12 грудня 2017 року) на користь своєї доньки на підставі безоплатних договорів дарування відповідачка не навела.

79. На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин дає підстави для висновку, що відповідачка ОСОБА_2 при безоплатному відчуження земельних ділянок діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивачки, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно, як боржника за позиковим зобов`язанням.

80. Факт реального виконання таких договорів не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.

81. Також колегія суддів ураховує, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна, за рахунок якого вона може погасити борг перед позивачкою, а також відомостей про виконання, хоча б частково, боргового зобов'язання за договором позики від 18 жовтня 2017 року.

82. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники повинні мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, надати справедливе та своєчасне задоволення вимог та правомірних інтересів кредитора.

83. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

84. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21, яка наведена заявницею як підстава для касаційного оскарження.

85. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

86. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

87. Переважною більшістю правовідносин, урегульованих нормами цивільного законодавства, є відносини, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків. Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.

88. Це загальне правило закріплене у статті 631 ЦК України, де, зокрема, вказано, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

89. Позичальниця, яка не виконала взятих на себе зобов`язань за договором позики у межах строку його дії та перед настанням кінцевого строку виконання грошового зобов`язання на значну суму відчужила на безоплатній основі на користь близького родича усе належне їй на праві власності нерухоме майно, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

90. Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій неналежним чином визначилися із характером спірних правовідносин, не врахували правових висновків Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів, які, зокрема, зазначені заявницею, як підстава касаційного оскарження, а саме критеріїв, які підлягають врахуванню при оцінці правомірності правочину, не надали належної оцінки обставинам укладення оспорюваних правочинів із зловживанням своїми правами, невиконання рішення суду про стягнення боргу, у зв`язку із чим дійшли помилкового висновку про необґрунтованість усіх заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

91. З огляду на те, що у справі не вимагається встановлення нових обставин справи та оцінки нових доказів, з метою дотримання строків розгляду справи та забезпечення права сторін на ефективне вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе ухвалити нове судове рішення у цій справі у частині заявлених позовних вимог.

92. Ураховуючи наведені вище обставини укладення оспорюваних договорів дарування земельних ділянок, очевидну недобросовісність дій відповідачки ОСОБА_2 , невиконання нею рішення суду про стягнення боргу та з огляду на необхідність дотримання вимог розумності та справедливості, а також пропорційності втручання у право мирного володіння майном, забезпечення встановленої законодавством пріоритетності вимог, забезпечених іпотекою, колегія суддів вважає, що права ОСОБА_1 , як кредитора відповідачки ОСОБА_2 , можуть бути задоволені за рахунок частини спірного нерухомого майна, зокрема земельних ділянок.

93. Визнання недійсними договорів дарування спірних квартир, які на час розгляду справи перебувають в іпотеці на забезпечення інших чинних грошових зобов`язань, з урахуванням положень частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку», є за обставин цієї справи непропорційним заходом і може суперечити принципу правової визначеності.

94. Крім того, з огляду на надані до суду касаційної інстанції актуальні дані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якими право власності на спірні земельні ділянки після ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржених судових рішень було перереєстровано на користь інших осіб, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності на них за ОСОБА_3 .

95. Водночас, колегія суддів зауважує, що згідно з положеннями частин першої та другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

96. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

97. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

98. Ураховуючи наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дзюба М. Ю., підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій скасуванню в частині визнання недійсними договорів дарування від 23 червня 2018 року, укладених між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко О. Л. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 627, 629, 631.

99. Клопотання ОСОБА_2 та АТ «Банк інвестицій та заощаджень» про закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, які були заявлені ними у відзивах на касаційну скаргу, колегія суддів відхиляє з підстав, наведених у цій постанові.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дзюба Максим Юрійович, задовольнити частково.

2. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 15 травня 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування від 23 червня 2018 року, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко Оксаною Леонідівною та зареєстрованих в реєстрі за №№ 627, 629, 631, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

3. Визнати недійсними договори дарування від 23 червня 2018 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Величко Оксаною Леонідівною та зареєстровані в реєстрі за № 627 - щодо земельної ділянки кадастровий номер :05:008:0050, площею 0,1000 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_4; № НОМЕР_1 - щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0955, площею 0,1000 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_3; № 631 - земельної ділянки кадастровий номер :02:008:0065, площею 0,0895 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_5.

4. В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду

від 15 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович