печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2023 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.

при секретарі судових засідань Ємець Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про направлення справи до належного суду у цивільній справі 757/19080/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

29.07.2022 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 02.08.2022 , для вирішення питання про відкриття провадження.

Разом з цим, до суду надійшла заява позивача про направлення справи до належного суду, в обґрунтування якої зазначено, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних втрат, 3% річних від простроченої суми та моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Однак, в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 30.11.2022 зазначене рішення було скасовано, провадження у справі було закрито та роз`яснено позивачу право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду з заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Відтак, позивач просить суд направити справу 757/19080/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання до належного суду, а саме: Окружного адміністративного суду м. Києва.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представник відповідача подав заяву про проведення судового засідання без фіксування технічними засобами.

Так, суд дослідивши матеріли справи, прийшов до висновку про вирішення питання за відсутності позивача.

Відповідно до частини першої ст. 12, частини першої ст. 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист.

Відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, гарантується кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A № 18).

У частині третій статті 3 ЦПК Українивизначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій та статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися передбаченими у статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства, а саме: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, з посилань позивача вбачається, що по подібному спору, по якому було ухвалено рішення суду, постановою Київського апеляційного суду було рішення скасовано та закрито провадження, у зв`язку з тим, що дана справа підлягає розгляду в адміністративному судочинстві.

У відповідності до постанови від 30.11.2022, апеляційни суд, прийшов до наступного висновку:

«Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Відтак, враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про стягнення передбачених нею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди за виконання зобов`язання, яке виникло з постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди прийнята у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, у справі, що переглядається спір про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що заявлені з підстав положень статті 625 ЦК України з причин несвоєчасної виплати коштів на виконання судового рішення у справі №440/4628/19, також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Подібні висновки щодо юрисдикції спорів про нарахування 3% річних та інфляційних втрат, застосування положень статті 625 ЦК України викладено у пунктах 7.42-7.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18.

Крім того, юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди у одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

У справі, що переглядається, позов про відшкодування моральної шкоди пред`явлено у одному провадженні з позовними вимогами про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов`язанням. А тому такі позовні вимоги також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Висновків про закриття провадження у справі в аналогічних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 03 березня 2021 року у справі №200/6986/17, від 09 лютого 2022 року у справі №751/1938/20.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, колегія суддів приходить до висновку, що спір у даній справі підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства».

З врахуванням зазначеного, суд дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що дійсно спір, який перебуває наразі у провадженні судді Ільєвої Т.Г., підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з цим, суд звертає увагу, що ст. 31 ЦПК України процесуально не наділений повноваженнями передавати справу на розгляд суду іншої юрисдикції, таке повноваження надане лише судам апеляційної та касаційної інстанцій.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, суд вправі застосувати положення п. 1 ч. 1ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі, у зв`язку з зі з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, заява позивача не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-19, 200, 255, 256, 295,300, 351-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про направлення справи до належного суду у цивільній справі 757/19080/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - відмовити.

Провадження у справі 757/19080/22-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - закрити.

Роз`яснити позивачу, що він не позбавлений права звернутись з даним позовом до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний тексту ухвали виготовлений 06.03.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва