КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс-Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Твердохліб Ю.О. в м. Київ у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2021 року АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за ставкою 3 % на кредитну заборгованість в розмірі 13182,39 доларів США, покласти на відповідача судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 2007/38-27/20, за умовами якого позивач зобов`язується надати відповідачеві кредит в сумі 105000 доларів США, а відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року в справі № 522/3615/15-ц зафіксовано суму боргу 152168,62 грн., яка стягнута з ОСОБА_1 . В свою чергу, відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 08 листопада 2021 року має заборгованість за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 13182,39 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач АТ «Сенс Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив положення ст. 207, 625, 628, 638, 1054, 1050, 1048, 633, 634, 627, 629, 610, 612 ЦК України, вказував, що 06 липня 2007 року АКІБ «Укрсоцбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру, кредитні кошти в сумі 105000 доларів США зі сплатою 12,45 % річних з кінцевим терміном погашення 05 липня 2027 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 19 грудня 2018 року в справі № 522/13615/15-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки позов задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту в розмірі 152168,62 доларів США в гривневому еквіваленті звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів. Таким чином, кредитор використав своє право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, і вся сума заборгованості за кредитним договором вважається простроченою з дати направлення відповідної вимоги про дострокове погашення заборгованості.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц в постановах від 19 червня 2019 року, в справі № 444/9519/12 в постанові від 28 березня 2018 року, в справі № 5017/1987/12 в постанові від 05 березня 2019 року, в справі № 912/1120/16 в постанові від 04 лютого 2020 року, вказував, що у випадку прострочення позичальником зобов`язань по погашенню одержаного ним кредиту проценти за користування ним продовжують нараховуватись відповідно до п. 2.5 цього договору, згідно п. 7.3 якого, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань. З наведеного вбачається, що умовами кредитного договору передбачено сплату відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також інфляційні втрати. Тому, якщо рішенням суду від 19 грудня 2018 року стягнуто заборгованість за кредитним договором достроково, то наслідком цього є не припинення права нараховувати відсотки, а право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом.

Наголошував, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, і такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Вказував, що відповідно до наданого банком детального розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 08 листопада 2021 року позичальник має заборгованість за ставкою 3 % річних на кредитну заборгованість в розмірі 13182,39 доларів США. Також постановою Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц роз`яснено, що суд в межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Від відповідача ОСОБА_1 в електронній формі надійшло пояснення на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказуючи, що рішення суду є законним, оскільки позивач просить стягнути 3 % річних в доларах США, а відповідно до судової практики, таке стягнення повинно бути в гривні.

Посилалась на правові висновки, викладені в постанові Вищого господарського суду України від 25 січня 2017 року в справі № 904/4316/15 про те, що незважаючи на валюту кредиту, суд правильно відмовляє у стягненні 3 % річних за ст. 625 ЦК України при його простроченні, якщо позивач визначає суму стягнення не в гривні.

Наводила зміст ст. 192, 524, 533 ЦК України, вказувала, що незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суди у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Беручи до уваги правову природу 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в гривні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2007 року АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 2007/38-27/20 (а. с. 6 - 11), за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 105000 доларів США зі сплатою 12,45 % річних на фінансування інвестування житла - квартири, будівельний АДРЕСА_1 на 9 поверсі житлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до договору про інвестування від 12 січня 2006 року № Г1/ПР-75, укладеного між позичальником та ПП «Прогрес-Риелт». Кінцевий термін погашення заборгованості визначено 05 липня 2027 року.

Згідно п. 2.1 кредитного договору надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику кредиту в іноземній валюті (долари США) з позичкового рахунку шляхом конвертації через касу банка для подальшого перерахування позичальником на цілі, визначені п. 1.2 цього договору.

Пунктом 2.5 кредитного договору визначено черговість погашення заборгованості позичальника у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання.

Пунктом 2.7 кредитного договору позичальник доручає кредиту здійснювати договірне списання з рахунків позичальника: в останній день кожного періоду, визначеного в п. 1.1 цього договору, сум, що підлягають сплаті за кредитом, а у разі, якщо на рахунках позичальника будуть відсутні грошові кошти, в день їх надходження; у термін, визначений в п. 2.4.1 цього договору, нарахованих процентів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року в справі № 522/13615/15-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним договору іпотеки майнових прав в зустрічному позові відмовлено, первісний позов задоволено, в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту № №2007/38-27/20 від 06 липня 2007 року у розмірі 152168,62 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 100,73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, за ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження (а. с. 12 - 15).

Згідно розрахунку позивача 3 % на суму кредитної заборгованості за період з 19 грудня 2018 року по 08 листопада 2021 року загальна сума заборгованості становить 13182,39 доларів США, що еквівалентно 344086,70 грн. (а. с. 16).

Під час розгляду справи судом першої інстанції АТ «Альфа-Банк» змінив назву на АТ «Сенс Банк», про що подав відповідну заяву (а. с. 74,78).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відмовляючи АТ «Сенс Банк» у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належних та допустимих доказів, на яких ґрунтується наданий ним розрахунок заборгованості відповідача, суду не надано, також не надано передавальний акт, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості здійснити перевірку правильності здійснених нарахувань та передачу права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , позивачу, а сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідача заборгованості за відсотками саме в сумі 13 182,39 доларів США. Крім того, кредитний договір № 2007/38-27/20 укладений між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , а позов подано до ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись із вказаними висновками, зважаючи на те, що позивачем відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України до позову надано обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, а саме арифметичний розрахунок 3 % річних від суми боргу, зафіксованої судовим рішенням від 19 грудня 2018 року, що не вимагає надання будь-яких додаткових доказів, на підставі яких такий розрахунок було складено, відтак висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року № 916/190/18 викладено правовий висновок, згідно якого «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу…», «передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання».

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Виходячи з наведених вимог закону та правових позицій Великої Палати Верховного Суду, для встановлення права кредитора на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем має бути доведено, що грошове зобов`язання є невиконаним повністю або частково.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справа № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19, зазначено таке: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

З моменту стягнення судом заборгованості за кредитним договором грошове зобов`язання, яке виникло з кредитних правовідносин, трансформується в зобов`язання, встановлене судовим рішенням.

Вимога кредитора в зобов`язанні, встановленому судовим рішенням, реалізується шляхом пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, на підставі чого виконавцем здійснюються виконавчі дії.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Враховуючи вищевикладене, стороною позивача не було надано належних та допустимих доказів дати набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси, звернення цього рішення до виконання, стану виконавчого провадження у випадку звернення судового рішення до виконання, фактично стягнутих в примусовому порядку сум, а відтак і доказів наявності у відповідача невиконаного грошового зобов`язання, і зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин справи щодо укладення кредитного договору, використання кредитором права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, фіксацію судовим рішенням розміру заборгованості позичальника, доводи позивача, що стягнення заборгованості судовим рішенням не припиняє права нарахування відсотків за неправомірне користування кредитом, а також наведення відповідних норм матеріального права висновків суду першої інстанції не спростовує, за відсутності доказів невиконаного грошового зобов`язання, і не є підставою для задоволення недоведеного та необґрунтованого позову.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на постанову Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі № 234/3840/15-ц про те, що суд в межах наданих йому процесуальних повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, з огляду на те, що розрахунок позивача не підтверджує наявність грошового зобов`язання взагалі.

Рішення суду першої інстанції жодним чином не суперечить наведеним позивачем в апеляційній скарзі правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду, згідно яких наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника і не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, з огляду на те, що позивачем у даній справі не доведено наявності невиконаного грошового зобов`язання, що є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 05 березня 2019 року в справі № 5017/1987/2012, від 04 грудня 2020 року в справі № 912/1120/16, від 15 вересня 2021 року в справі № 343/2083/19, від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц.

Крім того, апеляційний суд враховує, що у позові АТ «Сенс Банк» повідомлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 19 грудня 2018 року в справі № 522/13615/15-ц зафіксовано суму боргу 152168,62 грн., однак повідомлені позивачем відомості фактичним обставинам справи не відповідають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року в справі № 522/13615/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року в частині вирішення позовних вимог правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором - змінено, в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту № 2007/38-27/20 від 06 липня 2007 року у розмірі 113921,42 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення суду звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, загальною площею 100,73 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, за ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження. В задоволенні вимог правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення решти заборгованості за кредитним договором № 2007/38-27/20 від 06 липня 2007 року відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Пунктами 2, 5 ч. 1 ст. 43 ЦПК України визначено обов`язок учасників справи сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. За введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Представником АТ «Альфа-Банк» під час апеляційного перегляду вищезазначеної справи № 522/13615/15-ц направлялося клопотання про розгляд справи у його відсутності, тобто банк був достеменно обізнаний про розгляд справи в апеляційному суді, однак розмір заборгованості ОСОБА_1 у даній справі зазначив 152168,62 доларів США без урахування розгляду справи апеляційним судом, яким було зменшено заборгованість до 113921,42 доларів США в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення суду, умисно приховавши від суду першої інстанції ці обставини.

Крім того, судом першої інстанції встановлено і не спростовано доводами апеляційної скарги, що кредитний договір № 2007/38-27/20 укладений між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , рішення судів у справі № 522/13615/15-ц також ухвалювалось відносно ОСОБА_1 , в той час як позов подано до ОСОБА_1 , прізвище відповідача позивачем не уточнювалось, доказів звернення до суду з заявою про виправлення описки в прізвищі відповідача позивачем не надано, відтак, позов АТ «Сенс Банк» подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові, разом із тим, мотивація суду ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, про відсутність належних та допустимих доказів, на яких ґрунтується розрахунок заборгованості сум, які підлягають стягненню, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду в позові відмовлено, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс-Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.