Справа № 446/755/23 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/1983/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника заявника Чайки Ю.Т., державного виконавця Гринюх Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стасишин Романа Мироновича на ухвалу Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 червня 2023 року в складі судді Костюк У.І. в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (Львів) Гринюх Наталії Василівни, -

встановив:

У квітні 2023 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Зубашевський Н.П. звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби Гринюх Н.В., просив суд визнати незаконними дії державного виконавця щодо винесення в межах виконавчого провадження №54775232 постанови від 03.11.2022 про арешт майна боржника.

Вимоги обгрунтовував тим, що на виконанні у Кам`янка-Бузькому ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ (м. Львів) перебуває виконавче провадження № 54775232 з виконання виконавчого листа № 446/53/16-ц, виданого 13.01.2017 Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

У межах даного виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися виконавчі дії щодо примусового виконання рішення суду.

Зокрема, 03.11.2022 державний виконавець винесла постанову про арешт майна боржника.

04.04.2023 представник ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами справи №446/53/16-ц та виявив ухвалу Верховного Суду від 18.01.2023, з якої йому стало відомо, про те що 15.11.2022 державний виконавець звернувся із заявою про роз`яснення постанови Верховного Суду № 446/53/16-ц від 20.01.2021.

За результатами судового розгляду даної заяви було постановлено ухвалу, якою у задоволенні заяви відмовлено, однак, із змісту судового рішення стало відомо, про те, що державним виконавцем було накладено арешт на майно, котре не належить правонаступнику боржника, тобто на майно, котре перебуває в інших осіб.

Таким чином, вжиті державним виконавцем дії по накладенню арешту на об`єкти нерухомого майна котрі декілька разів змінили власників та характеристики є передчасними та порушують права на це майно третіх осіб, які не були і не є стягувачем чи боржником у виконавчому документі. Просив скаргу задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 червня 2023 рокускаргу ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (Львів) Гринюх Наталії Василівни залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Стасишин Р.М., вважає ухвалу незаконною, постановленою на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Покликається на те, що постановляючи ухвалу від 18.05.2023 суд першої інстанції зазначив, що подана скарга на дії державного виконавця відповідає вимогам ст.ст. 447-449 ЦПК України та підсудна Кам`янка-Бузькому районному суду Львівської області.

Тобто на час відкриття провадження у справі № 446/755/23 за поданою скаргою ОСОБА_1 суд констатував відповідність поданої скарги процесуальному закону, при цьому, при постановленні оскаржуваної ухвали дійшов протилежного висновку, зокрема, у зв`язку з тим, що представником не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду із скаргою, залишив таку без розгляду.

Зазначає, що положеннями Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» не передбачено повноважень судів залишати скаргу без розгляду.

При цьому, постанову про арешт майна боржника від 03.11.2022 щодо якої подана скарга ОСОБА_1 , останній не отримував, з текстом такої ознайомився представник лише 04.04.2023, про що було зазначено у тексті поданої скарги.

Сам ж скарга була подана 05.04.2023, відтак у межах десятиденного строку визначеного п.а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України, що не було враховано судом першої інстанції.

Покликається на порушення судом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Просить скасувати ухвалу Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 червня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.

Покликаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 466/948/19, зазначає, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення.

Поряд з цим, жодних доказів, які б підтверджували в дійсності той факт, що скаржник дізнався про порушення свого права саме 04.04.2023, представником заявника не надано, хоча саме на заявника покладається обов`язок доведення дотримання ним імперативних строків звернення зі скаргою на дії державного виконавця.

Таким чином, заявником не надано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії виконавця лише 05.04.2023, відтак, суд дійшов висновку, що скарга подана заявником після закінчення процесуального строку встановленого законом, за відсутності клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, тому підлягає залишенню без розгляду.

При цьому, суд не взяв до уваги доводів сторін виконавчого провадження про відсутність порушеного права ОСОБА_1 та вказав на те, що скарга подана особою, яка має право на її подання, стосується прав та інтересів ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що 20.07.2016 Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі № 446/53/16-ц, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 1 740 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 930 900,00 грн., 3% річних 69 600,00 грн. та пеню у розмірі 100 000,00 грн., а разом 2 840 500,00 грн. (два мільйони вісімсот сорок тисяч п`ятсот гривень нуль копійок) та суму сплаченого судового збору у розмірі 3654,00 грн. та 200,00 грн. витрат пов`язаних із публікацією оголошення у пресі, а разом 3854,00 грн. (три тисячі вісімсот п`ятдесят чотири гривні нуль копійок).

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

13.01.2017 Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області видав виконавчий лист № 446/53/16-ц.

Постановою державного виконавця від 25.09.2017 відкрито виконавче провадження № 54775232 з виконання вказаного вище виконавчого листа.

У межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (Львів) вчинялися виконавчі дії.

Так, у вересні 2017 року заступник начальника Кам`янка-Бузького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гринюх Н.В. звернулась до суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі № 46/53/16-ц, на підставі якого 13 січня 2017 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 1 740 000 грн, інфляційних втрат 930 900 грн, 3 % річних у розмірі 69 600 грн та пені 100 000 грн, сплаченого судового збору в розмірі 3 654 грн та витрат, пов`язаних із публікацією оголошення в пресі у розмірі 200 грн.

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року у задоволенні заяви Кам`янка-Бузького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення способу і порядку виконання рішення суду відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , задоволено частково.

Ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким заяву заступника начальника Кам`янка-Бузького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гринюх Н. В. задоволено частково.

Звернуто стягнення на 1/2 частку комплексу будівель загальною площею 3 530,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , з метою виконання рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі № 446/53/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 2 840 500 00 грн заборгованості та 3 854 грн судових витрат.

У задоволенні заяви заступника начальника Кам`янка-Бузького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Гринюх Н.В. в іншій частині відмовлено.

03.11.2022 у межах виконавчого провадження № 54775232 начальником Кам`янка-Бузького ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ Гринюх Н.В. винесена постанова про арешт майна боржника, згідно якого накладено арешт на 1/2 частки комплексу будівель загальною площею 3 530,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 .

В свою чергу, березні 2020 року адвокат Сергєєва О.І. в інтересах стягувача ОСОБА_2 звернулася із заявою про заміну сторони (боржника) у виконавчому провадженні, оскільки боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила змінити сторону боржника ОСОБА_3 у зв`язку з його смертю у виконавчому провадженні №54775232 від 25 вересня 2017 року з примусового виконання виконавчого листа №446/53/16-ц, виданого 13 січня 2017 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області на правонаступників (його спадкоємців): ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .

Ухвалою Камянка Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сєргєєва Ольга Ігорівна, про заміну сторони у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області №446/53/16-ц від 13 січня 2017 відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалу Камянка Бузького районного суду Львівської області від 17 вересня 2020 року скасовано.

Заяву представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 задоволено частково.

Замінено сторону боржника ОСОБА_3 у зв`язку з його смертю у виконавчому провадженні № 54775232 від 25 вересня 2017 року з примусового виконання виконавчого листа № 446/53/16-ц, виданого 13 січня 2017 року Камянка Бузьким районним судом Львівської області на його правонаступника (спадкоємця) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 в межах успадкованого майна 1/2 частки комплексу будівель загальною площею 3530,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 з метою виконання рішення Камянка Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі № 446/53/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

В решті вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Кіт Уляна Вікторівна, залишено без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишено без змін.

Поновлено дію постанови Львівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року.

Враховуючи наведене, беззаперечним є те, що вчиняючи відповідні дії у межах виконавчого провадження № 54775232 та наклалаючи 22.11.2022 арешт на майно боржника, а саме: на 1/2 частки комплексу будівель загальною площею 3 530,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , начальник Кам`янка-Бузького ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного МРУ МЮ Гринюх Н.В. діяла відповідно до постанови касаційної інстанції, якою звернуто стягнення на це ж майно, з метою виконання рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20 липня 2016 року у справі № 446/53/16-ц.

При цьому, ще з 17 червня 2021 року ОСОБА_1 є стороною у виконавчому провадженні № 54775232 від 25 вересня 2017 року з примусового виконання виконавчого листа № 446/53/16-ц, виданого 13 січня 2017 року Камянка Бузьким районним судом Львівської області, оскільки є правонаступником (спадкоємцем) ОСОБА_3 , який помер.

Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця Сідлецький С.М. просить скасувати постанову державного виконавця на майно та зазначає, що такою порушено його права, оскільки, як слідує із скарги, такий арешт накладено на майно, яке не належить правонаступнику боржника та перебуває в інших осіб.

Поряд з цим, враховуючи наведене та слідуючи принципу диспозитивності, колегія суддів не надає правову оцінку вимогам скарги ОСОБА_1 по суті таких, оскільки предметом даного апеляційного провадження є лише перевірка процесуального питання від вирішення якого залежить виключно можливість продовження розгляду скарги у даній справі Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області, як судом першої інстанції.

Крім цього, жодних належних доказів перебування спірного майна у власності третіх осіб, заявником не надано та у матеріалах справи такі відсутні.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 , звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційного Суду України).

В свою чергу, процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, принцип справедливості судового розгляду повинен знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений із поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Аналогічна за змістом норма міститься і в частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, аналіз частини першої статті 449 ЦПК України та статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

За загальним правилом строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, або відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, скарга залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника та особливостей правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.

У скарзі заявник ОСОБА_1 та його представник стверджують про те, що про порушення своїх прав стало відомо лише 04.04.2023.

Колегія суддів виходить з того, що порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав і не міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку необхідно розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що судове рішення, яким божника ОСОБА_3 , у зв`язку з його смертю, замінено у виконавчому провадженні №54775232 від 25 вересня 2017 року з примусового виконання виконавчого листа №446/53/16-ц, виданого 13 січня 2017 року Камянка Бузьким районним судом Львівської області на його правонаступника (спадкоємця) ОСОБА_1 , постановлене з участю останнього та його представника.

Іншими словами, заявнику ОСОБА_1 та його представнику ОСОБА_8 , починаючи з 17 червня 2021 року було добре відомо про його статус у виконавчому провадженні №54775232 з примусового виконання виконавчого листа № 446/53/16-ц, а відтак він був зобов`язаний, демонструючи належне здійснення своїх процесуальних обов`язків, цікавитися, зокрема ходом виконавчого провадження та не допускати ухилення від виконання своїх зобов`язань (обов`язків).

При цьому, з пояснень державного виконавця Гринюх Н.В., наданих в суді апеляційної інстанції встановлено, що в грудні 2022 року представник ОСОБА_1 знайомився із матеріалами виконавчого провадження, серед яких була оскаржувана постанова від 03.11.2020 про арешт майна боржника.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справи «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Враховуючи наведене та надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску десятиденного строку для оскарження дій державного виконавця, наведеним у скаргах та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності і співставленні, колегія суддів вважає, що такі причини є неповажними, а відтак наявні обґрунтовані підстави для залишення скарги без розгляду.

Крім цього, питання про поновлення відповідного строку, з врахуванням відповідних обставин, заявник не порушує в приницпі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22) зроблено правовий висновок про те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із провадженням такого, не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків.

Аналогічний по суті висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22).

Таким чином, саме по собі введення воєнного стану на території всієї держави, який продовжений і на теперішній час, без посилання на конкретні обставини, які були об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасному зверненню саме заявнику до суду у визначений законом строк, не може бути належною підставою для поновлення строку.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стасишина Романа Мироновича залишити без задоволення.

Ухвалу Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк