Єдиний унікальний номер №333/6046/21
Провадження №2/333/170/23
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піх Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Гудіна І.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації даного договору,-

ВСТАНОВИВ:

01.09.2021 позивач ОСОБА_3 в особі представника адвоката Трифонова А.В. звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г., про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації даного договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що 20.04.2021 Комунарським районним судом м. Запоріжжя у справі № 333/6571/20 було винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 були задоволенні з відповідача користь позивача було стягнуто суму боргу у розмірі 9200 доларів США та судові витрати. Вказане рішення суду набрало законної сили 27.05.2021. ОСОБА_3 на руки було видано виконавчого листа, який був пред`явлений ним до виконавчої служби. Під час надання відповідачці позики, ОСОБА_3 було достеменно відомо, що у боржниці на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , на яку, в разі неналежного виконання зобов`язань за договором позики, в подальшому можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження. Однак, 19.08.2021 позивачу, через свого представника стало відомо, що вищевказану квартиру на підставі договору дарування, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №167 від 09.02.2021, було відчужено в рівних долях на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказаний договір дарування сторона позивача вважає фраудаторним (вчиненим на шкоду кредитору) та таким, що підлягає визнанню недійсним. Сторона позивача вважає, що відповідачка, яка відчужила майно (квартиру) на підставі договору дарування на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування квартири, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, на думку сторони позивача, вказаний договір дарування підлягає визнанню недійсним із скасуванням його державної реєстрації

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2021 відкрито провадження по справі та призначений її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 23.02.2022 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Патяк А.С., підтриманого стороною позивача, судом здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження в розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем, в особі представника адвоката Патяк А.С. до суду надано відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень стороною відповідача зазначено, що дійсно, відповідно до умов Договору від 09.02.2021, ОСОБА_4 подарувала належну їй квартиру у рівних частках, своєму сину ОСОБА_5 та своїй доньці ОСОБА_6 . Волевиявлення ОСОБА_4 було виваженим, таким, що планувалось заздалегідь і тривалий проміжок часу, і жодним чином не було пов`язане із розглядом будь якої судової справи, де вона була б стороною. Жодних доказів того, що вчинений ОСОБА_4 правочин є фіктивним, стороною Позивача разом із позовною заявою до суду не надано. У самій позовній заяві не наведено конкретні ознаки, які вказують на те, що правова мета вчиненого правочину, була іншою ні ж та, що безпосередньо передбачена правочином. Обґрунтування позовних вимог Позивача засновано на його припущеннях та здогадках. Також, посилання Позивача, на те, що вищевказаний правочин був вчинений з метою ухилення від виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2021, постановленого у справі № 333/6571/20, є надуманим та необґрунтованим. Крім того, вказане рішення суду на сьогоднішній день виконується приватним виконавцем, зокрема, шляхом звернення стягнення на пенсію ОСОБА_4 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала з підстав, зазначених в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог заперечував, з підстав зазначених у відзиві.

Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.

Згідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як встановлено судом, що дійсно, 09.02.2021 року між ОСОБА_4 , з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з іншої сторони, був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Г.Г.

В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що перехід власності на вказану квартиру через двадцять шість днів після відкриття провадження у справі з ОСОБА_4 на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та відповідачкою договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Проте, вищенаведені обставини, про відчуження відповідачкою квартири після того, як вона була обізнана про відкриття провадження Комунарським районним судом м. Запоріжжя у справі № 333/6571/20 про стягнення з нею боргу не підтверджується жодними доказами. Разом із позовною заявою відповідні докази не подані, як не подані вони стороною позивача на стадії підготовчого провадження.

Представником позивача у червні 2023 року надіслано до суду додаткові пояснення, до яких додані фотокопії матеріалів справи № 333/6571/20, які на думку представника позивача, начебто свідчать про обізнаність відповідачки про існування позову про стягнення з неї боргу за договором позики, на момент укладання оскаржуємого договору дарування. Проте вказані фотокопії матеріалів справи № 333/6571/20, судом у якості доказів не прийняті, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Як зазначено у ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В порушення наведених вимог цивільно-процесуального закону, фотокопії матеріалів справи № 333/6571/20 подані представником позивача на стадії судового розгляду, через значний проміжок часу після закінчення підготовчого провадження. Представником позивача не надано жодних обґрунтувань про неможливість їх подання у встановлені законом та судом строки. З огляду на наведений вищевказані матеріали не прийняті судом у якості доказів.

Інших належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного договору дарування знала про наявність в проваджені Комунарського районного суду м. Запоріжжя справи № 333/6571/20 за позовом ОСОБА_3 про стягнення з неї боргу, стороною позивача не надано. За таких умов, є необґрунтованими доводи сторони позивача про те, що відповідачка діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування квартири, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Крім того, суд приходить до висновку що визначений позивачем ОСОБА_3 при зверненні до суду склад учасників спору, не відповідає реальному складу учасників спору у подібних спірних правовідносинах та порушує принцип обов`язкової процесуальної співучасті.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами оспорюваного договору дарування укладеного 09.02.2021 року є ОСОБА_4 , як дарувальник, з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 як обдаровані, з іншої сторони.

Відповідно, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 повинні були бути залучені до участі у справі як співвідповідачі. Проте, як на стадії звернення до суду із даним позовом, так і на стадії підготовчого провадження, стороною позивача відповідне питання не ініціювалось. Статус вищевказаних осіб визначений стороною позивача як треті особи, що не заявляють самостійних вимог не предмет спору. Проте, процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відрізняється за обсягом прав та обов`язків.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Саме така правова позиція закріплена у чисельних рішеннях судів вищих інстанцій, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та ін.

Таким чином, незалучення стороною позивача ОСОБА_3 у якості відповідачів (співвідповідачів), гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , є підставою у відмови у задоволенні даного позову.

Також, на думку суду, стороною позивача, при зверненні до суд не обґрунтовано доцільність визнання оспорюваного договору дарування недійсним. У своїй позовній заяві. позивачем ОСОБА_3 зазначено, що оспорюваний договір дарування квартири порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Проте, такі твердження є передчасними та такими, що не підтверджуються жодними доказами, наданими стороною позивача.

Згідно із частиною першою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Отже, відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України "Про виконавче провадження", першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.

В матеріалах справи наявні докази того, що рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2021 року у справі № 333/6571/20, звернуто до примусового виконання. Відповідні виконавчі дії проводяться приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Безмагоричних М.А. За твердженнями сторони відповідача, які не оспорювались стороною позивача, вищевказане рішення суду виконується шляхом звернення стягнення на грошові кошти відповідачки, у тому числі шляхом звернення стягнення на отримувані нею пенсійні виплати. Стороною позивача не обґрунтовано доцільність визнання оспорюваного договору дарування недійсним, через неможливість виконання рішення суду про стягнення боргу з відповідачки у інший спосіб, ніж звернення стягнення на її єдине житло, що в розумінні виконавчого провадження є крайньою мірою, при відсутності можливості примусового виконання рішення суду у інший спосіб.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно правил пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 8, 10, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації даного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний тест рішення складено 20.11.2023.

Суддя: Ю.Р. Піх