Справа № 442/2666/22 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/2156/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Трускавецької міської ради на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року в складі судді Курус Р.І. у справі за позовом Трускавецької міської ради Львівської області до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі, припинення права користування земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку для суспільних потреб,-

встановив:

У травні 2022 року позивач Трускавецька міська рада Львівської області звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі, припинення права користування земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку для суспільних потреб.

Вимоги обґрунтовані тим, що Трускавецька міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Станильської сільської ради. Згідно із п. 6-1 Розділу 5 Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" і пункту 3 рішення Трускавецької міської ради від 01.12.2020 № 15 "Про початок реорганізації Доброгостівської сільської ради, Модрицької сільської ради, Орівської сільської ради, Станильської сільської ради та Уличненської сільської ради шляхом приєднання Трускавецької міської ради" розпочато процедуру її реорганізації.

02.02.2018 між Станильською сільською радою Дрогобицького району Львівської області та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі. Відповідно до пункту 1 Договору предметом вказаного договору є земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області, кадастровий номер :01:004:0070.

Відповідно до пунктів 2, 4, 7 Договору об"єкт оренди - земельна ділянка, загальною площею 0,9119 га, у тому числі 0,9119 га ріллі. Нормативна грошова одиниця ділянки становить 3950,73 грн. Строк дії договору - 49 років.

До Трускавецької міської ради від КП "Парк Курортний" надійшов лист № 68 від 16.03.2022 та акт обстеження кладовища урочища "Помірки", в якому встановлено необхідність виділити додаткову площу під захоронення у зв`язку обмеженням місць для поховання, так як за висновком акта обстеження від 16.03.2022 на кладовищі будуть наявні місця для поховання тільки на наступні 3-4 місяці.

Рішенням Трускавецької міської ради від 16.03.2022 № 2366 встановлено використання земельної ділянки комунальної власності Трускавецької міської територіальної громади з кадастровим номером :01:004:0070 площею 0,9119 га, що знаходиться в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області в межах населеного пункту й передана в користування на умовах оренди ОСОБА_3 . Вищезазначена земельна ділянка розташована поруч з діючим кладовищем у межах 300 метрової охоронної зони кладовища.

17.03.2022 ОСОБА_3 направлено рекомендованим листом № 18/16-496/1 рішення Трускавецької міської ради від 16.03.2022 №2366 та два примірники Додаткової угоди про розірвання договору оренди землі 02.02.2018, а також запропоновано у 20-ти денний термін розглянути дану додаткову угоду та підписаний примірник направити у Трускавецьку міську раду. Крім того попереджено, що у протилежному випадку питання щодо розірвання договору оренди землі від 02.02.2018 буде вирішуватись у судовому порядку. Згідно відомостей сайту Укрпошта вищезазначений лист ОСОБА_3 отримав 01.04.2022.

На день подання позовної заяви Трускавецька міська рада не отримала від ОСОБА_3 підписаний примірник Додаткової угоди про розірвання договору оренди землі від 02.02.2018.

Вважають, що є всі правові підстави для розірвання договору оренди землі від 02.02.20218, кадастровий номер :01:004:0070, площею 0,9119 що знаходиться в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області, який укладений між Станильською сільською радою та ОСОБА_3 для припинення права користування останнім вищезазначеною земельною ділянкою, а також є правові підстави для зобов`язання ОСОБА_3 повернути територіальній громаді міста Трускавець Львівської області в особі Трускавецької міської ради вищезазначену земельну ділянку.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року в задоволенні позову Трускавецької міської ради Львівської області до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди землі, припинення права користування земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку для суспільних потреб відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач Трускавецька міська рада, з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає таке ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на норми ЗК України та рішення Трускавецької міської ради від 16.03.2022 № 2366 зазначає, що обґрунтуванням підстав для вилучення земельної ділянки для суспільних потреб під облаштування кладовища є наявна потреба, яка викладена у листі КП «Парк Курортний» № 68 від 16.03.2022 та акті обстеження кладовища урочища «Помірки», з якого вбачається необхідність виділення додаткової площі під захоронення у зв`язку з обмеженням місць для поховання.

Зазначає, що договір оренди земельної ділянки державної чи комунальної власності може бути розірваний у разі прийняття рішення про використання земельної ділянки для розміщення об`єктів, визначених частиною першою статті 7 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності".

При цьому, у разі недосягнення сторонами договору згоди щодо розірвання договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Таке регулювання відповідає ст. 651 ЦК України.

Також зазначає, що відповідно до абз. 8 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності" органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та в порядку, визначених цим Законом, мають право викупу земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для таких суспільних потреб, а саме створення міських парків, будівництво дошкільних навчальних закладів, майданчиків відпочинку, стадіонів та кладовищ.

Враховуючи наведене, створення кладовищ є суспільною потребою і підставою для розірвання спірного договору оренди, в апеляційній скарзі зазначає про надіслання ОСОБА_3 примірників додаткової угоди про розірвання договору, які останні отримав, однак такі не підписав.

Зазначає про п. 34 договору оренди землі від 02.02.2018, згідно з яким дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою, рішенням суду на вимогу однієї з сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Вважає, що висновки суду щодо відшкодування орендарю збитків, зокрема витрат, пов`язаних з виділенням частини земельної ділянки в окрему земельну ділянку та укладенням нового договору оренди, не відповідає дійсним обставинам справи.

Зокрема, рішенням Трускавецької міської ради від 16.03.2022 № 2366 не передбачено порядок відшкодування відповідачу збитків, оскільки земельна ділянка була вільною без насаджень, а також вимогою про вилучення встановлюється повернення усієї площі земельної ділянки.

При цьому, ОСОБА_3 не надав розрахунку розміру збитків, а також доказів для визначення у повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених або необхідних витрат на поліпшення якості земель.

Покликається на судову практику та зазначає, що інших земель у розпорядженні Трускавецької міської ради для облаштування кладовищ немає.

Звертає увагу на розірвання договорів оренди з іншими орендарями.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

19.10.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на відповідні обставини спірних правовідносин та оскарження рішення Трускавецької міської ради від 16.03.2022 № 2366 у судовому порядку, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення Станильської сільської ради від 14.12.2017 № 204 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,91119 га в оренду для ведення особистого господарства ОСОБА_3 із земель запасу Станильської сільської ради та передачу йому в оренду терміном на 49 років є чинним.

При цьому, суд зазначив, якщо при передачі в оренду земельної ділянки і були допущені певні порушення саме орендодавцем органом місцевого самоврядування, а не орендарем, то такі не можуть бути підставою для задоволення позову.

Більше того, матеріали позовної заяви не містять жодного обґрунтування та посилання на належні та допустимі докази про наявність у діях ОСОБА_3 винної, протиправної поведінки з приводу отримання спірної земельної ділянки в оренду.

Також суд зазначив, що будь-яких доказів про невиконання відповідачем обов`язків, передбачених договором, знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню позивачем не надано і в судовому засіданні не встановлено, як і не надано доказів порушення відповідачем умов договору в частині несплати орендної плати.

В свою чергу, в оскаржуваному Договорі оренди земельної ділянки від 02.02.2018 відсутні умови та підстави розірвання такого договору оренди у випадку необхідності використання даної земельної ділянки для розміщення на ній об`єктів, щодо яких відповідно до Закону може здійснюватись примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності.

Зазначає, що позивачем жодним чином не спростовано презумпцію правомірності договору оренди, відтак, всі права, набуті сторонами договору оренди за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Крім цього, врахувавши положення ЗУ «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» суд вказав, що позивачем не надано доказів і в судовому засіданні не встановлено неможливості розміщення кладовища на іншій земельній ділянці або доказів, що розміщення таких об`єктів на інших земельних ділянках завдасть значних матеріальних збитків або спричинить негативні екологічні наслідки для відповідної територіальної громади, суспільства чи держави у цілому.

Також, позивачем не представлено жодних доказів про умови повного відшкодування орендарю збитків, спричинених цим, зокрема витрат, пов`язаних з виділенням частини земельної ділянки в окрему земельну ділянку та укладенням нового договору оренди, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, відтак не підлягають до задоволення і похідні вимоги про припинення права користування оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Станильської сільської ради від 14.12.2017 № 204 "Про розгляд заяви гр. ОСОБА_3 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оренду для ведення особистого господарства", затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,9119 га в оренду для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Станильської сільської ради, яка знаходиться у с. Станиля ур. За Тягана, передано вказану земельну ділянку ОСОБА_3 в оренду терміном на 49 років (а.с. 8).

Дане рішення не оскаржувалося та є чиним.

02.02.2018 між Станильською сільською радою Дрогобицького району Львівської області та ОСОБА_3 укладено договір оренди.

Відповідно до пункту 1 Договору його предметом є земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області, кадастровий номер :01:004:0070.

Об`єктом оренди є земельна ділянка, загальною площею 0,9119 га, у тому числі 0,9119 га ріллі. Нормативна грошова одиниця ділянки становить 3950,73 грн. Строк дії договору - 49 років (п.п. 2, 4, 7 Договору) (а.с. 9-20).

У матеріалах справи наявний Акт передачі земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 , від 02.02.2018 (а.с. 20).

Даний договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2018, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №113296748 (а.с. 21-22).

Відповідно до п. 33 Договору оренди землі від 02.02.2018 дія договору припиняється у разі: - закінчення строку, на який його було укладено; - придбання орендарем земельної ділянки у власність; - викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому Законом.

При цьому, дія договору припиняється шляхом його розірвання: - за взаємною згодою сторін; - рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (п. 34 Договору).

Звертаючись до суду з позовними вимогами Трускавецька міська рада стверджує, що рішення Станильської сільської ради від 14.12.2017 № 204 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,91119 га в оренду для ведення особистого господарства ОСОБА_3 із земель запасу Станильської сільської ради та передачу йому в оренду терміном на 49 років прийнято з порушенням норм ЗК України, а відтак договір оренди земельної ділянки від 02.02.2018, кадастровий номер :01:004:0070, був укладений без дотримання процедури передачі землі в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), тобто правовою підставою звернення позивача до суду з даним позовом зазначено ч. 1 ст. 134 ЗК України.

Колегія суддів виходить з того, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ст. 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями статті 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Отже, прийняття органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин.

Тобто, рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб.

Колегія суддів погоджується з тим, що рішення Станильської сільської ради 14.12.2017 №204 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,91119 га в оренду для ведення особистого господарства ОСОБА_3 із земель запасу Станильської сільської ради та передачу йому в оренду терміном на 49 років є чинним та не скасованим, тому доводи позивача у цій частині суд вважає безпідставними.

Крім цього, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.

Надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.

Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що рішення Станильської сільської ради 14.12.2017 № 204 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,91119 га в оренду для ведення особистого господарства ОСОБА_3 із земель запасу Станильської сільської ради та передачу йому в оренду терміном на 49 років є чинним, тому доводи позивача, які стосуються тверджень про те, що відведення земельної ділянки проведено з порушенням норм Земельного кодексу України, що свідчить про те, що і договір оренди земельної ділянки від 02.02.2018, кадастровий номер :01:004:0070, був укладений без дотримання процедури передачі землі в користування, є безпідставними.

Стаття 96 ЗК України регламентує, що землекористувачі зобов`язані серед іншого забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки та підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (п.«ґ» частини першої статті 141 ЗК України).

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У разі встановлення порушень, передбачених статтею 143 ЗК України, зокрема, коли земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, визначеним умовами договору, та у спосіб, що суперечить екологічним вимогам, суди мають правові підстави для задоволення вимог про розірвання договору оренди на підставі статті 32 Закону України «Про оренду землі».

Поряд з цим, матеріали справи на містять будь яких доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 порушив цільове використання земельної ділянки, яка була йому надана в оренду.

В свою чергу, спеціальним законом, який визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання є ЗУ «Про поховання та похоронну справу».

Так, обов`язки із забезпечення охорони, планування та впорядкування територій місць поховання, в силу вимог частини п`ятої статті 8, статті 31, частини другої статті 23 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» покладено на органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи.

Статтею 3 цього ж Закону визначено, що правову основу діяльності в галузі поховання становлять Конституція України, цей Закон, інші закони України, міжнародні договори України тощо.

Статтею 23 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що земельна ділянка для розміщення місця поховання рішенням уповноваженого органу надається в постійне користування в установленому законом порядку відповідному спеціалізованому комунальному підприємству, установі, організації .

Згідно зі ст. 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу», землі, на яких розташовані місця поховання, є об`єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду.

Як вбачається з листа КП "Парк Курортний" № 68 від 16.03.2022 та Акту обстеження кладовища урочища "Помірки", встановлено необхідність виділити додаткову площу під захоронення у зв`язку обмеженням місць для поховання, так як за висновком акта обстеження від 16.03.2022 на кладовищі будуть наявні місця для поховання тільки на наступні 3-4 місяці.

З врахуванням зазначеного Трускавецька міська рада прийняла рішення від 16.03.2022 №2366 «Про використання земельної ділянки комунальної власності Трускавецької міської територіальної громади з кадастровим номером :01:004:0070 площею 0,9119 га, що знаходиться в с. Станиля Дрогобицького району Львівської області в межах населеного пункту й передана в користування на умовах оренди ОСОБА_3 , для суспільних потреб під облаштування кладовища» (а.с. 23).

Рішенням встановлено використання спірної земельної ділянки (яка розташована поряд з діючим кладовищем в межах 300 метрової охоронної зони кладовища) для суспільних потреб під облаштування кладовища; вирішено направити ОСОБА_3 (позивачу) повідомлення та додаткову угоду про розірвання договору оренди землі від 02 лютого 2018 року; дозволено після розірвання договору оренди землі розроблення містобудівної документації для зміни цільового призначення спірної земельної ділянки для облаштування кладовища.

Зазначене рішення було предметом судового розгляду, за позовом ОСОБА_3 справа №442/4273/22, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2022 року задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Трускавецької міської ради Львівської області від 16 березня 2022 року № 2366 «Про використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:004:0070, яка перебуває в оренді ОСОБА_3 , для суспільних потреб під облаштування кладовища».

Стягнуто з Трускавецької міської ради в користь ОСОБА_3 992 грн. 40 коп. судових витрат.

При цьому, постановою Львівського апеляційного суду від 06 березня 2023 року апеляційну скаргу Трускавецької міської ради Львівської області задоволено частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2022 року скасовано.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Трускавецької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Трускавецької міської ради Львівської області від 16 березня 2022 року № 2366 «Про використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:004:0070, яка перебуває в оренді ОСОБА_3 , для суспільних потреб під облаштування кладовища» закрито.

Постановою Верховного Суду від 04 липня 2023 року постанову Львівського апеляційного суду від 06 березня 2023 року залишено без змін.

За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2023 року, всі спірні питання, які виникли між сторонами, підлягають вирішенню у межах розгляду судом справи № 442/2666/22, зокрема і питання правомірності прийнятого Трускавецькою міською радою Львівської області рішення № 2366 від 16 березня 2022 року.

Відповідно до статті 147 Земельного кодексу України підстави та порядок примусового відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності визначаються законом.

При цьому, у ч. 2 ст. 147 Земельного Кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття рішення) передбачено, що з метою забезпечення інтересів держави, територіальних громад, а також власників нерухомого майна відомості про межі територій, до складу яких входять земельні ділянки, необхідні для розміщення об`єктів, щодо яких відповідно до закону може здійснюватися примусове відчуження земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності, зазначаються у комплексних планах просторового розвитку території територіальних громад, генеральних планах населених пунктів, детальних планах території. Відомості про такі межі вносяться до Державного кадастру.

В свою чергу, рішення про розроблення детального плану території земельної ділянки під облаштування міського кладовища за адресою с.Станиля Дрогобицького району Львівської області №2393 прийнято 18.04.2022, тобто після прийняття рішення Трускавецької міської ради Львівської області від 16 березня 2022 року № 2366 «Про використання земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :01:004:0070, яка перебуває в оренді ОСОБА_3 , для суспільних потреб під облаштування кладовища».

При цьому, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, представник відповідача надав копію відповіді на його адресу за підписом Трускавецького міського голови № 03/п043і/з від 30.08.2023, де серед іншого зазначено, що земельна ділянка площею 0,9119 га з кадастровим номером :01:004:0070 не входить в межі проектованої земельної ділянки для облаштування міського кладовища, така входить в межі детального плану території та планується використовуватися для благоустрою, як для прилеглої території до проектованого кладовища, так і до існуючого кладовища.

Допитана в судовому засіданні 21 листопада 2023 року свідок ОСОБА_4 повідомила, що спірна земельна ділянка площею 0,9119 га з кадастровим номером :01:004:0070 не входить в межі проектованої земельної ділянки для облаштування міського кладовища, однак така розташована поруч з діючим кладовищем у межах 300 метрової охоронної зони кладовища, відтак взагалі не могла бути надана в оренду для ведення особистого селянського господарства. Дійсно, дана земельна ділянка входить в межі детального плану території та планується використовуватися для благоустрою, як для прилеглої території до проектованого кладовища, так і до існуючого кладовища.

Разом з тим, ЗУ «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» від 17.11.2009 № 1559-VI визначає правові, організаційні та фінансові засади регулювання суспільних відносин, що виникають у процесі відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Зокрема, законом передбачена можливість як викупу земельної ділянки для суспільних потреб, так і примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в разі недосягнення згоди з власником земельної ділянки за процедурою відчуження (викупу) ділянки для суспільних потреб.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_3 не є власником спірної земельної ділянки і питання викупу земельної ділянки для суспільних потреб чи примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності не є предметом спірних правовідносин, а договір оренди землі від 02.02.2018 укладений між Станильською сільською радою Дрогобицького району Львівської області та ОСОБА_3 не містить положень про можливість розірвання такого з підстав викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності.

Натомість, статтею 32-1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки державної чи комунальної власності може бути розірваний у разі прийняття рішення про використання земельної ділянки для розміщення об`єктів, визначених частиною першою статті 7 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності». Розірвання договору оренди земельної ділянки у разі прийняття рішення про надання її для суспільних потреб здійснюється за умови повного відшкодування орендарю і третім особам збитків, спричинених цим, зокрема витрат, пов`язаних з виділенням частини земельної ділянки в окрему земельну ділянку та укладенням нового договору оренди. У разі недосягнення сторонами договору згоди щодо розірвання договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Відповідно до статті 32-1 Закону України «Про оренду землі» рішення органу місцевого самоврядування про використання земельної ділянки для суспільних потреб слід вважати документом, який підтверджує намір розірвати договір оренди земельної ділянки. Таким рішенням ініціюється процедура розірвання договору оренди землі у разі необхідності надання її для суспільних потреб. Таке рішення є виявом наміру територіальної громади (держави) в особі відповідних органів як власника землі на розірвання договору.

Процедура розірвання договору оренди земельної ділянки містить низку етапів, а саме: 1) прийняття рішення про використання земельної ділянки для суспільних потреб; 2) пред`явлення вимоги про розірвання договору оренди; 3) вжиття заходів щодо недопущення чи компенсації збитків орендарю; 4) звернення органу, який прийняв рішення про використання земельної ділянки для суспільних потреб, до суду для вирішення питання про розірвання договору оренди (за відсутності згоди орендаря); 5) ухвалення судом рішення про розірвання договору оренди.

Окрему увагу у цьому контексті колегія суддів звертає на принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Це й же принцип був використаний і у справі «Рисовський проти України» у рішенні від 20 жовтня 2011 року, де Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування».

Так, у п. 71 цього рішення зазначено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. "... Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються...".

Тобто, суб`єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

Іншими словами, якщо відповідач ОСОБА_3 дотримався строків і процедури оформлення відповідних прав на земельну ділянку, останній не повинен відповідати за непропорційні чи протиправні дії відповідних органів державної влади, зокрема позивача, а також у той чи інший спосіб бути обмеженими у своїх права та інтересах.

Однак, під час розгляду справи судом встановлено, що приймаючи рішення про використання земельної ділянки для суспільних потреб, зокрема розширення кладовища, відповідно про розірвання договору оренди, орган місцевого самоврядування не вжив заходів щодо недопущення чи компенсації збитків орендарю, відтак у випадку задоволення цих вимог власне орендар понесе збитки у майбутньому, відшкодувати які орендодавець відмовляється.

Таким чином, оскільки позовні вимоги в частині розірвання договору оренди не знайшли свого підтвердження, не підлягають до задоволення і вимоги про припинення права користування оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки, оскільки такі є похідними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Трускавецької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк