ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«23» травня 2023 року

м. Харків

справа № 646/1304/23

провадження № 22ц/818/938/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю. М., Маміної О.В.,

за участю секретаря Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», представник позивача Лещенко С. О.,

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2023 року в складі судді Янцовської Т.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просив стягнути з неї на його користь заборгованість у сумі 41 809,16 грн.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено позивачу право на звернення до Господарського суду Харківської області в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою судді Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зобов`язати Червонозаводський районний суд м. Харкова відкрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що справа має розглядатися в порядку господарського судочинства, адже відповідачка припинила підприємницьку діяльність з 24 лютого 2021 року. Споживач комунальних послуг не здійснює підприємницької діяльності в ході їх отримання. Договори про надання комунальних послуг не є господарськими.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. 23 травня 2023 року представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» необхідно задовольнити, ухвалу судді скасувати.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки відповідачка має статус фізичної особи-підприємця, та нежитлове приміщення, до якого позивачем надаються комунальні послуги, використовується нею з метою здійснення підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з неї вартість спожитої теплової енергії у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 41 809,16 грн за період з грудня 2019 року по грудень 2022 року.

У позовній заяві Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» вказав, що з 24 липня 2019 року в орендному користуванні у ОСОБА_1 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться нежитлові приміщення 1 поверху № 1, 2, 14 а, площею 27,2 кв м, та 16/100 частин місць спільного користування № ХІІ, 14 від 16/100 частини вищезазначених приміщень площею 4,8 кв м, загальною площею 32,0 кв м.

З грудня 2019 року відбувалось бездоговірне користування тепловою енергією. З 01 грудня 2021 року набрав чинності публічний договір про надання послуги з постачання теплової енергії з на той час суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 23 липня 2003 року (а. с. 6-7).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинила підприємницьку діяльність 24 лютого 2021 року (номер запису № 007036093) (а. с. 72-73).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.

У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу (далі - ГК) України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Тобто, фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право-і дієздатністю, та не обмежує їх.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 і від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц).

Згідно із частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (стаття 45 ГПК України).

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Тобто, критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 3 ГК України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, якими є і фізичні особи. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Суб`єктом права власності є фізична особа. ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення.

Можна зробити висновок, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, разом з тим, споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів, і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, оскільки у разі, коли споживачем послуг є фізична особа, то відповідно до статті 19 ЦПК України такі спори мали розглядатися за правилами цивільного судочинства, а в разі коли споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа - підприємець як власники об`єктів нерухомого майна, то за суб`єктним складом, зазначені спори мали розглядатися відповідно до вимог статті 20 ГПК України у порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 08 травня 2018 року у справі №757/45133/15-ц, провадження№ 14-114цс18.

Як вбачається з матеріалів справи Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії, вважаючи, що між сторонами існують правовідносини із надання та споживання комунальних послуг, у яких відповідачка є орендарем нежитлового приміщення, до якого подається теплова енергія.

У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати послуг за спожиту теплову енергію щодо опалення нежитлового приміщення, розрахованої позивачем за період з грудня 2019 року по грудень 2022 року.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Крім того, частиною другою названої статті передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у цьому випадку не впливає на правовий статус споживача, оскільки такий договір вважається укладеним відповідно до Закону № 2189-VIII, а тарифи для нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на ту обставину, чи є такі особи суб`єктами підприємницької діяльності.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 683/2743/15-ц (провадження № 61-33787св18).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що якщо стороною спору про надання комунальних послуг хоча і була фізична особа-підприємець - орендар нерухомого майна, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але втратив цей статус до подачі позовної заяви, то зміна статусу не зумовлює наслідків у вигляді зміни юрисдикційності такої справи, оскільки розгляд даної справи має вирішуватися в порядку цивільного судочинства, тому що у даному спорі вказана особа виступає як фізична особа - орендар нерухомого майна, а не суб`єкт підприємницької діяльності.

На час звернення Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію відповідачка вже не мала статусу фізичної особи-підприємця. Докази використання приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у господарській діяльності, споживання теплопостачання в господарських цілях відсутні.

Доказів на підтвердження фактичного здійснення відповідачкою підприємницької діяльності протягом усього періоду надання послуг (грудень 2019 року грудень 2022 року) та її статусу як фізичної особи-підприємця, в тому числі, і у правовідносинах, які стосуються отримання комунальної послуги, матеріали справи не містять.

Отже, позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли не з господарського договору. Даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 210/542/20, провадження № 61-18798 св 20, від 04 серпня 2022 року у справі № 336/3615/20, провадження № 61-1558св22.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відмови у відкритті провадженні у справі.

Судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368,ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задовольнити.

Ухвалу судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2023 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю. М. Мальований

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.