Справа №:755/9455/17
Провадження № 2/755/782/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: виділити у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16.06.2000 до 19.01.2015 він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015. Посилався на те, що після закінчення педінституту в 1975 році в м. Курган та служби в армії в 1977 році останній 11 років пропрацював асистентом кафедри англійської мови в Донецькому політехнічному інституті. В 1990 - 1997 роках працював, починаючи з заступника директора, а потім директором та співзасновником малого підприємства «АВС сервіс». Вказав, що офіційно працював в МП ABC-сервіс та в ТОВ «Альянс» до 12.09.2001. Його підприємство заснувало курси з англійської, французької та німецької мов та у них навчалося до 50 осіб, також останні робили нотаріально завірені переклади. За 9 років його підприємства позивач побував з місячними робочими відрядженнями: п`ять разів в Англії, Індії, працював перекладачем в Польщі (на міжнародних виставках) та в Об`єднаних Арабських Еміратах, Ефіопії. Зазначив, що його середня зарплата складала в середньому 500 дол. США. Більшу частину коштів відкладав на депозити, а частину вкладав в обладнання трьох сучасних лінгвістичних аудиторій (аудіо, відеотехніка, комп`ютери, меблі та інше). Зазначив, що гроші заробляв достатні для забезпечення та придбання житла, частину клав на депозит, а частину витрачав на сім`ю. Коли в 2001 році змінилися економічні обставини в країні, сторони переїхали жити в Київ. Вказав, що у 2002 році за власні кошти, зароблені від підприємницької діяльності, придбав земельну ділянку 0.07 га в АРК в селищі Коктебель і за рік побудував на ній міні готель (корпус 80 кв. м. і хату 70 кв. м.), де виконував усі необхідні роботи. Вказав, що гроші вкладав свої та ті, що почав приносити бізнес, котрий давав річний прибуток у розмірі 10 тис дол. США (у всякому разі так казала дружина - бо вона збирала плату з відпочиваючих та тримала касу). Гроші подружжя розділяло так: 2,5 тис. дол. США - позивачу, 7,5 тис. дол.. США - відповідачу, бо вона жила з дітьми в Києві. Дружина забирала з їх бізнесу більшу частину грошей. Зазначив, що дозволяв їй забирати 75% зароблених ним грошей від курортного бізнесу. Коли позивач працював в Коктебелі і між сезонами охороняв міні готель, відповідач проживала в Києві з дітьми. Посилався на те, що саме на всиновлених ним дітей дозволяв дружині брати втричі більше грошей, ніж забирав собі, так як не потребував багато витрат, а залишені кошти вкладав у бізнес або клав на депозит. Єдине чим займалася відповідач в спільному бізнесі - це коли приїжджала в сезон, то спочатку стежила за виконанням робіт, а потім збирала кошти з відпочиваючих, поза сезоном сиділа в Києві, ніде не працювала. Вказав, що трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2 була куплена 23.10.2001 виключно за його гроші, отримані від продажу його квартири в Донецьку, а оформлена на ім`я дружини, оскільки він ще не знав на що вона спроможна. 06.10.2001, згідно договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Другова Валентина Анатоліївна в місті Донецьку за реєстровим № 8814 позивач продав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 65,70 кв. м. Вказує, що зазначена квартира, як вказано в договорі, належала йому на підставі договору дарування квартири, посвідченого 09.10.200 приватним нотаріусом Гуртовим А.О. ДМНО, за реєстровим № 1142. Спірна квартира за адресою АДРЕСА_2 була придбана 23.10.2001, тобто через два тижні лише за його особисті кошти, отримані від продажу подарованої йому квартири за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу за 10400,00 грн., а отже є його особистою приватною власністю у відповідності до п. 7 ст. 57 Сімейного кодексу України, як вказує останній. Зазначив, що надавав дружині гроші для сплати за квартиру, втім вона вимагала все більше, до того ж квитанції підписує лише від свого імені, тому останній не може підтвердити надання ним грошей для оплати комунальних послуг. Вказав, що неодноразово звертався до ЖЕКу з проханням надати квитанції для оплати рахунків за спожиті комунальні послуги, але йому було відмовлено, з підстав, що власником квартири є дружина і особові рахунки не розділені. За конфліктної ситуації, котра склалася між сторонами, ні про які мирні домовленості не може бути і мови, тому змушений звернутися до суду за розділом спірної квартири. Квартира за адресою АДРЕСА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його, ОСОБА_1 , та власністю дружини ОСОБА_2 . Вказав, що колишня дружина ховає від нього договір купівлі-продажу на квартиру. Оскільки, квартира була набута за час перебування у шлюбі та з відповідачем не досягнуто домовленості про порядок її поділу, виникла необхідність звернутися до суду про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2017 відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання викликано сторін по справі. Запропоновано відповідачу подати письмові заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення.

Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем було отримано 03.08.2017.

04.09.2017 до суду від відповідача, ОСОБА_2 , надійшло клопотання про залишення позову без розгляду, яке обґрунтовано тим, що квартира АДРЕСА_4 знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 з 19.02.2015 на праві договору дарування і запису про держреєстрацію № 8791650 від 19.02.2015.

В судовому засіданні 04.09.2017, ухвалою, постановленою у порядку ч. 5-6 ст. 209 ЦПК України, (в редакції чинній на час постановлення ухвали), не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет а спору - ОСОБА_3

06.10.2017 до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про розгляд справи у її відсутність у зв`язку із станом здоров`я.

01.12.2017 до суду від відповідача - ОСОБА_2 надійшли заперечення, у яких остання просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зупинити провадження по справі № 755/9455/ 17 і набрання законної сили рішення у справі № 755/17401/15-ц. Заперечуючи проти позовних вимог вказала, що шлюб між позивачем і відповідачем був укладений 16.06.2000, відтак з цього періоду варто брати до уваги заробіток сім`ї. Позивач наголошує на своїй трудовій діяльності та великому прибутку за час попереднього шлюбу, але доказів цього не додає. Стверджує, що позивач був на утриманні колишньої дружини, не давав гроші та не опікувався дітьми у тому шлюбі, заробляв копійки, бо займався перекладом документів для виїзду за кордон, до того ж гроші свої ховав від колишньої дружини. Відповідно до даних трудової книжки позивач працював до 12.09 2001 на підприємстві ТОВ «Альянс», засновником та директором якого була відповідач та його зарплата була 170 гривень. До того ж, відповідач знаючи його натуру, забирала в нього зарплату у сімейний бюджет, бо добровільно позивач грошей не давав нікому і ніколи. Зазначила, що після закриття ТОВ «Альянс» позивач взагалі забив на роботу, відмовився працювати та сів на голову відповідачці. Вказала, що працювати він відмовився, бо ледачий та знав, що у відповідача є гроші від продажу приміщення магазину, відтак навіщо йому працювати. Зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності від 15.06 1999 їй належало на праві приватної власності нежитлове приміщення у якому знаходився магазин ТОВ «Альянс» по АДРЕСА_5 . 15.06.2000 до укладання шлюбу з позивачем, вказане приміщення було продано за 70 000 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу приміщення від 15.06 2000 за реєстровим номером 626. Кошти від реалізації приміщення було покладено на рахунок відповідача, відкритий у Донецькій обласній дирекції Укрсоцбанку, що підтверджується довідкою № 17016.2. Зазначила, що приблизно через рік, саме на ці кошти відповідачем була придбана квартира АДРЕСА_1 . Позивач наголошує, що дав гроші на купівлю квартири у Києві з продажу нібито належної йому квартири у місті Донецьку, однак вказана квартира в нього з`явилась від відповідача, як остання зазначає. У договорі купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_3 вказано, що квартира належить йому на підставі договору дарування, а квартира належала їй, оскільки їй подарував її батько. Стверджувала, що якщо київська квартира була придбана за сумісні кошти, то чому ОСОБА_1 , який начебто мав гроші, не наполіг на тому, щоб квартиру у Києві було записана на обох з подружжя. Зазначила, що спірна квартира належить ОСОБА_3 , матері відповідачки , на підставі договору дарування від 19.02.2015 за реєстровим номером 416. Зазначила, що таким чином, вона розпорядилася своїм власним майном в знак подяки матері за її допомогу у вихованні дітей, оскільки відповідач, не маючи допомоги від чоловіка, який постійно ухилявся від подружніх обов`язків та фінансової допомоги, змушена була постійно працювати і не мала змоги займатися дітьми. Зазначила, що оскільки джерелом придбання спірної квартири були власні кошти відповідача, отримані від продажу приміщення, що належало особисто відповідачці, а позивач не мав самостійного заробітку без поважних причин, то спірна квартира є особистою приватною власністю відповідачки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2018 провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя зупинено до розгляду Дніпровським районним судом м. Києва цивільної справи № 755/17401/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. про визнання договору дарування квартири недійсним, та набранням законної сили рішенням у вказаній справі.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.01.2023 поновлено провадження у цій цивільній справі, постановлено про розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено до судового розгляду по суті, в судове засідання викликано учасників у справі.

06.02.2023 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, у якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Учасники у справі у судове засідання не з`явились, про день та час судового розгляду, повідомлялись судом належним чином.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача, який просив справу розглядати у його відсутність та відповідача, яка будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, суд про причини не явки не повідомила.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16.06.2000 перебували у зареєстровану шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015 по справі № 755/27607/14-ц, що підтверджується копією рішення суду ( а.с.9).

06.10.2001 між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Друговою В.А., за реєстровим номером № 8313.

23.10.2001 між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143.

19.02.2015 ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 передала безоплатно, а ОСОБА_3 прийняла у власність як дарунок квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, Дніпровським судом м. Києва розглядалася цивільна справа № 755/17401/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. про визнання договору дарування квартири недійсним, який рішенням суду від 30.09.2019 був задоволений повністю, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2020.

В межах розгляду цивільної справи № 755/17401/15-ц визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 посвідченого 19.02.2015 приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. за реєстровим № 416, скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 .

Вказаним рішенням суду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оскаржуваний правочин (укладення договору дарування від 19.02.2015) було вчинено за час перебування сторін у шлюбі. Суд критично поставився до укладеного договору дарування, як до вчиненого правочину, оскільки п.14 було визначено, що «представник дарувальниці стверджує, що квартира, що є предметом цього договору є особистою власністю дарувальниці - ОСОБА_2 , оскільки на момент придбання зазначеної вище квартири вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала». В судовому засіданні відповідач, підтвердила факт укладання договору дарування квартири без отримання згоди позивача, оскільки вважала квартиру АДРЕСА_1 , своєю особистою приватною власністю. Крім того, під час судового розгляду позивачем було підтверджено факт наявності у нього особистих коштів на придбання спірної квартири. Так, суду як доказ було надано договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_6 , що належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу (реєстровий номер 1142, зареєстрований в БТІ м. Донецьк 25.10.200 року в реєстровій книзі №2/15ДК). Продаж квартири було вчинено за 16063 грн. Доводи відповідачки щодо того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, які вона одержала від відчуження приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 15.06.2000 року, судом відхилені, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Судом за результатами розгляду цивільної справи № 755/17401/15-ц було встановлено, що спірна квартира була придбана для потреб сім`ї та визнана судом, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі №520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відтак, обставини встановлені рішенням суду від 30.09.2019, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2020 у межах цивільної справи № 755/17401/15-ц є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини у справі № 755/17401/15-ц, що є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи та докази, що містяться у матеріалах даної цивільної справи, суд доходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , набута сторонами в період шлюбу, відтак є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст.60 СК України, що презюмується положенням ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимог ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За вимог ч. 2 ст. 68 СК України розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачено ст. 65 СК України.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

За приписами ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11).

Зі змісту п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на викладені норми чинного законодавства, в розрізі даного спору, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, закріплення адекватного захисту права або інтересу, враховуючи те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, суд вважає, набуту подружжям за час квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2001, посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вимоги позивача про виділення у власність сторонам по частини вказаної квартири є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи вищевикладені обставини, оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 7, 36, 51, 60, 63, 70, 71, 104, 105, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 200, 209, 210, 223, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 )до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Виділити у власність ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 .

Виділити у власність ОСОБА_2 частину квартири АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 23.05.2023.

Суддя: