ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

суддя-доповідач Дряниця Ю.В.,

судді: Пилипчук Л.І., Дорош А.І.

розглянувши в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року

та апеляційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року

у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, визнання права власності на частину нежитлового (підвального) приміщення та визнання частково недійсними правочинів із скасуванням в цій частині рішень про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання частково недійсним та скасування примітки у свідоцтві про право на спадщину, поновлення первинного стану Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

та зустрічним позовом ОСОБА_5 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 29 червня 2017 року до договору про спільну діяльність від 30 квітня 2007 року,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року до суду надійшла позовна заява ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину, визнання права власності на частину нежитлового (підвального) приміщення та визнання частково недійсними правочинів із скасуванням в цій частині рішень про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання частково недійсним та скасування примітки у свідоцтві про право на спадщину, поновлення первинного стану Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій позивач просила суд:

-визнати дійсною додаткову угоду № 3 від 29 червня 2017 року до договору про спільну діяльність по виконанню будівельних робіт з реконструкції існуючого салону-магазину з влаштуванням прибудови з підвалом " у будинку АДРЕСА_1 від 30 квітня 2007 року та визнати за ФОП ОСОБА_2 право приватної власності на підвальне цокольне приміщення - 1/3 (одну третю) площі об`єкта " у будинку АДРЕСА_1 , а саме: на нежитлові підвальні приміщення: 1 площею 75,1 кв.м (№ 9-20) та 2 площею 15,6 кв.м, (№ «9-19») в літерi "А-2" відповідно до технічного паспорта, що виготовлений 22.12.2017 року КП Харківське міське БТІ»;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.02.2017 року, реєстр № 2-96, спадкова справа № 469/2015, в частині скасування його примітки такого змісту: самовільно побудовано приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв.м, № 9-20 площею 79,4 кв.м в літ. А-2 " у будинку АДРЕСА_1 згідно технічного паспорту, виготовленого ТОВ Інвентарбюро" станом на 13.02.2017, інвентаризаційна справа № 125, реєстровий № 966;

-визнати частково недійсними нотаріально посвідчені договори купівлі продажу від 11.12.2019 (реєстр № 3690) і від 15.04.2020 (реєстр № 566) з наслідками часткового скасування рішень про державну реєстрацію права власності на спірні підвальні приміщення, які ідентифіковані в них як № 9-19, 9-20 у вказаній в договорах літ. "А-2" за записами № 34587606 від 11.12.2019 (індексний номер рішення № 50158746 від 11.12.2019) і № 36265344 від 15.04.2020 (індексний номер рішення 51980748 від 15.04.2020) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

-поновити первинний стан Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за записом про право власності: 19236227, - самовільно виготовлену рубрику Опис об`єкта зі змістом: Загальна площа (кв.м): 209,2, площа самочинно збудованого (кв.м): 95,1, Опис: самовільно побудовано приміщення підвалу № 9-19 площею 15,7 кв.м, № 9-20 площею 79,4 кв.м в літ. А-2, " у будинку АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Інвентарбюро станом на 13.02.2017 року, інвентаризаційна справа № 125 реєстровий № 966. Відповідно до довідки від 04.01.2019 зміни облаштування санітарно-технічного обладнання та будь-яких інших змін в технічному стані об`єкту. що належить до самочинного, не виявлено,

- скасувати та відновити замість неї рубрику зі змістом: Площа: Загальна площа (кв.м): 114,1.

Разом з позовом позивач надала заяву про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом заборони відчуження нежитлових приміщень № «9-19» площею 15,7 кв.м, № «9-20» площею 79,4 кв.м в літ. "А-2" у будинку АДРЕСА_1 і шляхом заборони внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо цих приміщень на час до розгляду цього позову по суті.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року заяву ФОП ОСОБА_2 задоволено. Забезпечено позов шляхом заборони відчуження нежитлових приміщень № «9-19» площею 15,7 кв.м, № «9-20» площею 79,4 кв.м в літ. "А-2" у будинку АДРЕСА_1 шляхом заборони внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо цих приміщень на час до розгляду цього позову по суті.

Ухвалу оскаржила ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що місцевий суд задовольняючи заяву про забезпечення позову допустив порушення прав ОСОБА_1 , як власника нежитлових приміщень, щодо яких застосовано заходи забезпечення позову.

Зазначає, що між сторонами у справі виник спір щодо виконання умов договору про спільну діяльність, стороною якого ОСОБА_1 не була, а отже вважає, що застосовані судом заходи забезпечення позову є необґрунтованими.

Представником позивача подано відзив на вказану апеляційну скаргу, у доводах якого вважає ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін.

У грудні 2020 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_5 до ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 29 червня 2017 року до договору про спільну діяльність від 30 квітня 2007 року.

В ході судового розгляду представником ОСОБА_5 та ОСОБА_1 заявлено клопотання про закриття провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року клопотання представника відповідачів адвоката Москаленко Ірини Борисівни - задоволено. Провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвалу оскаржила позивач, подавши апеляційну скаргу через свого представника.

У доводах апеляційної скарги просить суд ухвалу районного суду від 07.04.2021 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вважає, що спір виник між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та зокрема ОСОБА_5 , який приймає участь у справі як фізична особа без статусу підприємця, а отже за змістом п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України такий спір не може підлягати розгляду у порядку господарського судочинства.

Крім того, звертає увагу, за змістом позовних вимог, позивач оспорює речове право ОСОБА_5 , яке ним набуто в порядку спадкування, а отже спір не стосується господарської діяльності.

Представником ОСОБА_5 та ОСОБА_1 подано відзив на зазначену апеляційну скаргу, у доводах якого вважає ухвалу місцевого суду законною, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін. В обґрунтування своєї позиції наводить доводи, аналогічні доводам викладеним у клопотанні про зупинення провадження у справі, поданому у районний суд.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 , та відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 607/6079/18, провадження № 14-485цс18, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2021 року у справі № 199/6042/19, провадження № 14-117цс21.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, яка передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Суд першої інстанцій не звернув уваги на те, що позивачем за первісним позовом заявлено позовні вимоги як щодо договірних правовідносин з приводу господарської діяльності до фізичних осіб підприємців, так і щодо оспорення права власності на майно, набутого відповідачем ОСОБА_5 у порядку спадкування. Також ФОП ОСОБА_7 оскаржуються цивільно-правові правочини щодо спірного нерухомого майна, згідно яких право власності на спірне нерухоме майно набуто іншими фізичними особами.

Отже, у цій справі, суб`єктивний склад - це фізичні особи підприємці та фізичні особи, між якими наявний спір про цивільне право, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Позивач скористалась своїм правом на визначення на власний розсуд відповідачами як фізичних осіб підприємців, так і фізичних осіб.

За таких обставин підстав, визначених частиною першою статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі немає.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що закривши провадження у справі та вказавши на необхідність розгляду позову в порядку господарського судочинства, районний суд не встановив дійсну правову природу правовідносин, що виникли між сторонами, не врахував суб`єктний склад сторін спору та підстави заявленого позову, а тому дійшов помилкового висновку про належність спору до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, колегія суддів доходить висновку про її скасування та направлення справи до районного суду для продовження розгляду.

Щодо оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року про забезпечення позову, колегія суддів підстав для її скасування не вбачає, оскільки провадження у даній справі триває, а заходи забезпечення позову застосовані щодо майна, яке є предметом спору. При цьому, задовольняючи заяву про забезпечення позову місцевий суд належним чином встановив, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

За вказаних обставин висновок місцевого суду щодо вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, яке є предметом спору у даній справі є обґрунтованим та правомірним.

Враховуючи, що передача справи для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору по суті, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2021 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Київського районного суду м. Харкова.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ю.В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

А.І. Дорош