Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2023 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Губенко О. М.,

представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Подільського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з травня 2009 року по

28 вересня 2014 року проживала з ОСОБА_4 однією сім`ю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, разом подорожували та відпочивали. З відповідачем проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також в Івано-Франківській області, Яремчанський район, с. Поляниця, де знаходився спільний бізнес.

04 березня 2011 року за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер 32933526), яка була оформлена на відповідача ОСОБА_4 . Вартість вказаного житла на момент придбання становила 180 000 євро. В квартирі спільними зусиллями здійснили перепланування та ремонт. Після припинення подружніх стосунків 28 вересня 2014 року позивач неодноразово намагалась дійти згоди з відповідачем стосовно поділу спільно нажитого майна. Посилаючись на викладене, позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 травня 2009 року по 28 вересня 2014 року, визнати спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу квартиру АДРЕСА_2 , визнати право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з автоматизованою системою документообігу суду вказана справа розподілена на суддю Декаленко В.С.

Ухвалою суду від 06 січня 2017 року відкрито провадження у справі.

На підставі розпорядження № 2323 від 07 листопада 2017 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи згідно із протоколом головуючим суддею у справі визначено ОСОБА_5 .

На підставі розпорядження № 578 від 11 вересня 2018 року у зв`язку із відставкою судді було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та згідно із протоколом головуючим суддею у справі визначено ОСОБА_6 .

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 08 квітня 2021 року

№ 798/0/15-21 ОСОБА_6 звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку із поданням заяви про відставку та розпорядженням

№ 1437 від 16 квітня 2021 року призначено повторний автоматизований розподіл даної справи з метою заміни головуючого судді у вказаній справі.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М.

Ухвалою суду від 20 травня 2021 року вказану справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачем, у відповідності до статті 178 ЦПК України, подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог

Вказав, що із позивачем знайомі з 1991 року, однак вони ніколи не проживали однією сім`єю. Відносини можна характеризувати виключно, як дружні та робочі. Володіє готельним бізнесом у Івано-Франківській області. В грудні 2010 року залучив до цього позивачку для ведення фінансово - господарської документації.

У вересні 2014 року між ними виник конфлікт. Спірна квартира була придбана виключно за кошти родини, які були отримані внаслідок продажу іншої квартири АДРЕСА_3 .

Зазначає, що продаж вказаної квартири було вчинено за один день до придбання спірної квартири АДРЕСА_2 . Спірна квартира придбана за кошти родини для молодшого брата ОСОБА_2 , який весь час і проживає в даній квартирі. Позивач ніколи не проживала в даній квартирі, та не несла жодних витрат на її утримання.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, інтимні відносини самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 22 липня 2022 року, справа № 189/630/16-ц (провадження № 61-15921св21).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Судом установлено, що 05 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був розірваний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

27 січня 2011 року між ТОВ «Парк Лейн Брокеридж» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір про надання послуг №000056, предметом якого є отримання замовником ОСОБА_4 комплексу послуг, пов`язаних із придбанням об`єкта нерухомості - 3-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

04 березня 2011 року між громадянином Республіки Італія ОСОБА_14 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

У пункті 4 договору сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 1 625 000 грн, що згідно курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 149 000 доларів США ( а. с. 76,77 т. 1).

04 березня 2011 року між ТОВ «Парк Лейн Брокеридж» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено акти прийому-передачі наданих послуг, виданих у відповідності із договором про надання послуг №000056 від 27 січня 2011 року. Зі сторони замовника підписантом значиться лише відповідач ОСОБА_4 .

З наданих суду копії договору від 27 січня 2011 року №000056 про надання послуг, пов`язаних із придбанням квартири АДРЕСА_2 , актів прийому-передачі наданих послуг від 04 березня 2011 року, виданих у відповідності із договором про надання послуг №000056 від 27 січня 2011 року, договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 березня 2011 року вбачається, що покупцем квартири являється ОСОБА_4 .

В даних письмових доказах, що стосуються придбання спірної квартири, не міститься жодних відомостей про позивачку ОСОБА_3 .

Твердження ОСОБА_3 про внесення нею близько 300 000 грн. на придбання спірної квартири жодними доказами не підтверджено.

Не надано жодних доказів про надання згоди на придбання відповідачем спірної квартири.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що позивачка була зареєстрована у спірній квартирі, чи проживала у ній.

Надані позивачкою чеки, квитанції, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту несення саме витрат на ремонт саме спірної квартири, оскільки такі документи не містять відомостей про особу покупця та місце розвантаження таких матеріалів.

Позивачем ОСОБА_3 на обґрунтування доводів спільного проживання однією сім`єю з відповідачем надано докази, а саме фотографії, авіаквитки, електронне листування, квитанції, однак на переконання суду, дані докази не свідчить про факт спільного проживання, та введення спільного побуту.

Роздруківка фотознімків, факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі - без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю - не підтверджують те, що між сторонами у справі склалися та мали місце протягом певного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

У матеріалах справи відсутні докази факту реєстрації місця проживання сторін за однією адресою.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, справа № 712/11298/20 (провадження № 61-12347св21) від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20).

Також судом встановлено, що спільних дітей сторони по справі не мають.

Суд відхиляє твердження позивачки про те, що сприйняття сином позивачки відповідача вітчимом, заселення сторін у готелі як подружжя та надання вітчимом відповідача рекомендацій при працевлаштуванні не доводить факту проживання сторін однією сім`єю без укладення шлюбу виходячи з такого.

Вітчимом вважається чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту постійного проживання разом з сином із відповідачем однією сім`єю. Разом із тим, зі слів позивачки її син постійно проживає з батьком в Словенії.

Допитана в судовому засіданні, як свідка позивачка ОСОБА_3 вказала, що з 2004 року проживали спільно з відповідачем у належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також в Івано-Франківський області, Яремчанський район, с. Поляниця, де знаходиться бізнес відповідача. Вона приймала участь у будівництві готелю у с. Поляниця Яремчанського району Київської області. Була директором та засновником ТОВ «Артотель», вела господарську діяльність по здачі в оренду майна, що належало ТОВ «Оттум Плюс», засновником якого є відповідач ОСОБА_4 . Доказом ведення спільного побуту зазначає придбання речей та нерухомості, а саме спірної квартири, збереження у власній квартирі особистих речей та документів відповідача, спільний відпочинок, поселення в готелі як подружжя, сприйняття сином позивачки відповідача як вітчима, спільне святкування сімейних свят та спільні фото, тощо. Також зазначає, що у серпні 2012 року ними було придбано в лізинг автомобіль Skoda Superb Ambition, який влітку 2014 року було продано. Доказами участі у придбанні спірної квартири та несення витрат на її ремонт зазначає чеки, квитанції, рахунки-фактури на придбання будівельних матеріалів.

Інших свідків зі сторони позивача судом допитано не було у зв`язку із відмовою ОСОБА_3 від їх допиту.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначив, що з відповідачем ОСОБА_4 знайомі з 1998 року, та підтримують дружні відносини. Відповідач є хрещеним батьком його дочки. Дитячі свята відзначають спільно. Відповідача ОСОБА_3 знає як одну із знайомих відповідача, яка помагала здійснювати господарську діяльність. Про те, що сторони проживали як сім?я йому не відомо. Не виключає, що вони спільно відпочивали, адже сам був учасником одного такого відпочинку в складі компанії знайомих відповідача. Підтвердив, що відповідач наймав позивачку для допомоги у власному бізнесі в Карпатах .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні вказав, що із відповідачем ОСОБА_4 знайомий з 1999 року. З позивачкою ОСОБА_3 знайомий із 2000-х років. Відомо, що відповідач із ОСОБА_3 знайомі та дружили з юних років, вона працювала у нього як найманий працівник. На прохання відповідача він займався господарською діяльністю. Вказав, що спільних із відповідачем відпочинках ОСОБА_3 бачив лише кілька разів. Не може стверджувати, що сторони проживали як сім?я, так як не був свідком такого.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні вказав, що з відповідачем ОСОБА_4 знайомий через брата ОСОБА_2 . Йому відомо про двох дружин відповідача. Знайомий із його теперішньою дружиною та дітьми. Із позивачем він не знайомий, жодного разу не бачив. Відомо, що спірна квартира була придбана батьками відповідача та ОСОБА_2 для останнього. Він допомагав з ремонтом квартири для ОСОБА_2 . У спірній квартирі проводить багато часу, проте позивачку, в спірній квартирі не бачив.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що є братом відповідача. Позивачку знає тривалий час, підтримували дружні відносини. Вказує, що сторони мають спільну компанію друзів, вони всі спільно подорожували та відпочивали, у тому числі за кордоном. Переїзд позивачки до Карпат зумовлений роботою. Зазначив, що спірна квартира була придбана за сімейні кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 . Позивач не проживала у ній та не несла затрат на її придбання чи утримання. Про інтимні відносини між сторонами йому невідомо, проте не виключає їх, оскільки сторони знайомі вже досить тривалий час - з юності.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав поданий раніше відзив на позовну заяву та пояснив, що із позивачкою знайомі з 1991 року, підтримували дружні відносини, які переросли у робочі. До кола обов`язків позивачки, як директора підприємства, входило ведення документації. Він ніколи не проживав із позивачкою як сім?я, завжди її представляв як знайому чи колегу. З позивачкою мають спільних друзів з якими разом відпочивали та подорожували, у тому числі і за кордон. Спільні подорожі до Словенії були діловими з метою інвестування, а саме в таких подорожах оглядались об`єкти для бізнесу.Позивачка активно просувала ідею розширення готельного бізнесу і наполягала на придбанні нерухомості в Словенії. Зазначення у візових документах його як вітчима було виключно для оформлення візи, так як у попередньому запиті на візу йому було відмовлено. Конфлікт між ними виник у вересні 2014 року через неналежне виконання позивачкою покладених на неї обов`язків. Наполягає на тому, що спірна квартира була придбана за родинні кошти виключного для проживання молодшого брата ОСОБА_2 , який з моменту придбання в ній проживає.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що докази не підтверджують факт сумісного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 01 травня 2009 р по 28 вересня 2014 року, та ведення спільного господарства, побуту і бюджету та їх проживання однією сім`єю без реєстрації, а лише свідчать про існування між ними виключно дружніх та ділових відносин.

Інших доказів на підтвердження факту ведення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного господарства, побуту і бюджету та їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачка не надає.

Доводи ОСОБА_3 , щодо придбання 04 березня 2011 року квартири АДРЕСА_2 та проведення ремонтних робіт спільно з відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки доказів позивачкою суду надано не було.

Даючи оцінку наданих поясненням у справі, фото, авіаквиткам, як доказам, суд приходить до висновку, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом певного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу не можуть бути задоволені.

Відсутність доказів спільної участі сторін у придбанні квартири АДРЕСА_2 , є підставою для відмови у визнанні такого майна спільною сумісною власністю та поділу відповідно до положень 74 СК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

З`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши пояснення сторін, свідків та надані сторонами у справі письмові докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України на предмет їх допустимості, належності та достатності, суд приходить до висновку про недоведеність факту проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 у період із 01 травня 2009 р по 28 вересня 2014 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки позивач не надала жодних належних доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде виготовлено протягом десяти днів відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя М. М. Головчак