П О С Т А Н О В А

іменем України

10 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

з участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу квартири, збитків та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представниця адвокатеса Блохіна Валентина Юріївна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року, повне судове рішення складено 20.10.2021, ухвалене суддею Хамник М. М.,

у с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором купівлі-продажу квартири, збитків та відшкодування завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 29 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого перший діяв на підставі довіреності, та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 29.10.2010, ОСОБА_4 надала своєму чоловікові ОСОБА_3 згоду на купівлю зазначеної вище квартири та ствердила, що цей договір укладено в інтересах сім`ї і наслідки статей 60, 65 СК України їй роз`яснені.

За умовами вказаного договору вартість даної квартири складала 52 487,00 грн, яку покупець зобов`язався сплатити їм як продавцям до 18 жовтня 2013 року. При цьому право власності на це нерухоме майно у покупця виникло з моменту державної реєстрації цього договору. Відповідно до умов договору факт повного розрахунку має підтверджуватися особистою заявою продавців, справжність підпису яких засвідчується нотаріально, що є невід`ємною частиною укладеного договору. Однак відповідачі узяті на себе зобов`язання за згаданим договором купівлі-продажу квартири не виконали, оплату в установлений строк не здійснили.

Зазначали, що 31 липня 2013 року ОСОБА_3 , до закінчення строку виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу від 29.10.2010, з метою ухилення від оплати вартості квартири, подарував спірну квартиру своїй дружині ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 17.09.2014 у частині, що залишена без змін рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04.11.2014, цей договір купівлі-продажу спірної квартири, який укладено 29.10.2010 між ОСОБА_1 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з другої сторони, - розірвано з тих підстав, що покупець не виконав умови договору купівлі-продажу, а саме не здійснив оплату за передану йому квартиру.

Зважаючи на те, що 04 листопада 2014 року, тобто після того як рішенням Апеляційного суду Херсонської області було змінено рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17.09.2014 в частині визнання права власності та витребування майна, позивачі вважали, що саме з цього часу (04.11.2014) їм стало відомо про порушення їхніх майнових прав щодо отримання коштів за продану квартиру, а відтак загальний строк позовної давності у три роки для звернення до суду з цим позовом ними не пропущено.

Також указували на те, що оскільки відповідачі умови договору не виконали, тобто не здійснили оплату вартості квартири, а тому вони мають право вимагати від них сплату як основного боргу (вартість квартири в розмірі 52 478 грн), так і, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 19.10.2013 по 03.07.2017, що за 1 353 днів становить 5 835,84 грн три проценти річних від простроченої суми та 46 165,77 грн інфляційних утрат, що загалом складає 104 479,61 гривень.

Стверджували, що відповідачами їм завдано, крім реальних збитків, ще й упущену вигоду, оскільки за звичайних обставин вони могли би реалізувати своє право на відчуження спірної квартири й отримати дохід. На їх переконання та відповідно до відомостей із джерел інтернету на аналогічну квартиру, упущена вигода становить 260 000 гривень.

Також зазначали, що цими неправомірними діями відповідачів їм завдано і моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях унаслідок протиправної поведінки відповідачів, постійних звернень до різних інстанцій щодо відновлення своїх порушених прав, а відтак розмір цієї шкоди вони оцінюють по 50 000 грн на кожного.

Посилаючись на наведені вище обставини, а також статті 623, 653, 655, 692 ЦК України, просили суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на їх користь: 1) 104 479,61 грн, із яких: 52 478,00 грн сума боргу; 5 835,84 грн 3% річних від заборгованості; 46 165, 77 грн інфляційних збитків; 2) 260 000 грн збитків (упущена вигода); 3) 100 000 грн моральної шкоди (по 50 000 грн кожному).

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2019 року цей позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 104 479,61 грн, із яких: 52 478,00 грн сума основного боргу; 5 835,84 грн три відсотки річних; 46165,77 грн інфляційні втрати, 260 000,00 грн збитків та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн (по 12 500,00 грн (?) із кожного на кожного). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (т.1 а.с.101-105).

У червні 2020 року відповідачка ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла представниця адвокатка Лігінович Н.С., звернулася до суду з заявою про перегляд указаного заочного рішення суду (т.1 а.с.119-121) і, як наслідок за результатами її розгляду, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 серпня 2020 року було скасовано заочне рішення цього ж суду від 23.01.2019 та призначено дану справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.171, 172).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24 листопада 2020 року цю справу передано для розгляду за підсудністю до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (т.1 а.с.266, 267).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року цей позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 364 479,61 грн, із яких: 52 478 грн збитки, 5 835,84 грн три відсотки річних, 46 165,77 грн інфляційні втрати, а також 260 000,00 грн упущеної вигоди.

У задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 3 644,79 гривень.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду в частині задоволених позовних вимог відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представниця адвокатеса Блохіна В.Ю., подали на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції фактично двічі з них стягнуто вартість квартири, тобто як обумовлену договором ціну як збитки, так і вартість аналогічної квартири на момент звернення до суду з цим позовом у вигляді упущеної вигоди.

Зазначали, що є хибними висновки місцевого суду про вжиття позивачами заходів із метою отримання коштів від них за відчужену квартиру, оскільки відповідної позовної вимоги про стягнення таких коштів ними жодного разу не заявлялося. До того ж, стягуючи з них упущену вигоду у розмірі вартості спірної квартири, суд не звернув уваги на те, що на відміну від визнання недійсним договору наслідком якого згідно зі ст. 260 ЦК України є двостороння реституція, то при розірванні договору за приписами ст. 653 ЦК України виконане поверненню не підлягає, а відтак у даному випадку після розірвання договору обов`язку в покупця ( ОСОБА_3 ) щодо повернення продавцям (позивачам) переданої йому квартири не виникало. З огляду на це залишення квартири в їх власності після розірвання договору не є протиправною їхньою поведінкою, як помилково зазначив про це суд першої інстанції, адже не є наслідком порушення будь-якого обов`язку з передачі квартири позивачам.

Стверджували і те, що суд невірно визначився із поняттям упущеної вигоди, оскільки вартість квартири на момент звернення до суду з цим позовом не може бути упущеною вигодою позивачів, так як квартира за звичайних обставин при виконанні покупцем умов договору не була б отримана у власність продавцями, вони не могли б її знову відчужити у 2018 році. У спірних правовідносинах упущеною вигодою позивачів, за умови її доведення, для прикладу могли би бути кошти у вигляді відсотків за депозитним договором, які вони не отримали від продажу квартири і не внесли їх на депозитний рахунок до банку.

Наголошували, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачі, визначаючи предмет і підстави позову, посилалися в порядку ст. 692 ЦК України на порушення ними умов договору в частині встановлених строків розрахунку за придбане майно і не сплати 52 487 грн, натомість місцевий суд із власної ініціативи змінив предмет і підставу позову та стягнув із них ці кошти як прямі збитки з нарахованими інфляційними збитками та 3% річних як збитки, завдані розірванням договору купівлі-продажу на підставі ст. 653 ЦК України. При цьому вимога про стягнення боргу за договором і вимога про відшкодування збитків, завданих розірванням договору, мають різну правову природу і різний обсяг доказування.

Також зауважували і про помилковість висновку суду, що початок перебігу строку позовної давності для вимоги про стягнення збитків у розмірі ціни продажу квартири, 3% річних і інфляційних утрат починається після 04.11.2014, тобто з моменту набуття законної сили рішенням суду апеляційної інстанції про розірвання договору купівлі-продажу, оскільки такий перебіг строку позовної давності розпочався ще з 19.10.2013, а відтак позивачі звернулися до суду з пропуском строку позовної давності, наслідки спливу якого вони просили суд застосувати.

Крім того, місцевий суд належним чином не звернув уваги на те, що відповідно до усних домовленостей між сторонами умовою укладення договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2010 за 52 487,00 грн було те, що спочатку ОСОБА_3 придбає однокімнатну квартиру для дружини ОСОБА_2 , про що свідчить придбання ОСОБА_3 для неї за три дні (26.10.2010) квартири за 28 629,00 грн, що ствердила і свідок ОСОБА_5 , а решта різниці коштів ним було сплачено особисто ОСОБА_1 , що підтвердили свідки ОСОБА_6 і ОСОБА_7 .

Посилаючись на наведені вище обставини апелянти просили оскаржене рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до них відмовити, а в решті рішення суду залишити без змін.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористалися.

У судовому засіданні представниця відповідачів (апелянтів) ОСОБА_3 і ОСОБА_4 адвокатеса Блохіна В.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися вкотре, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомленні. Так, відповідно до відстеження поштового відправлення рекомендованих листів за № 034, ОСОБА_2 особисто 22.04.2023 було вручено засобами поштового зв`язку судову повістку про його виклик у судове засідання суду апеляційної інстанції на розгляд цієї справи, призначеної на 10 травня 2023 року об 11:00 годині, що стверджується і рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Як убачається з такого ж поштового відстеження за № 026, ОСОБА_1 є відсутній за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак згідно з пунктами 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається йому врученою. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ учасник справи повинен проявляти обачність і, оскільки вирішується питання про його права й обов`язки, він повинен як цікавитися станом розгляду справи, так і повідомляти суд про зміну свого місця проживання, щоб суд міг його належним чином повідомити. З урахуванням наведеного неявка позивачів, на переконання колегії суддів та відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці відповідачів - апелянтів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час учинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апелянтами рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом і межами апеляційного перегляду в цій справі є судове рішення в частині стягнення з відповідачів на користь позивачів 364 479,61 грн, із яких: 52 478 грн збитки, 5 835,84 грн три відсотки річних, 46 165,77 грн інфляційні втрати, а також 260 000,00 грн упущеної вигоди.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій частині, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності.

Проте колегія суддів із цими висновками місцевого суду в частині апеляційного перегляду справи погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 29.10.2010, укладеного між ОСОБА_1 , який діяв від свого імені та по нотаріально посвідченій довіреності від імені ОСОБА_2 (з однієї сторони як продавцями) та ОСОБА_3 (з другої сторони як покупцем), то продавці передали у власність покупця, а покупець прийняв і зобов`язався сплатити за квартиру АДРЕСА_1 кошти в розмірі 52 487,00 грн до 18 жовтня 2013 року. Факт повного розрахунку за цим договором має підтверджуватися особистою заявою продавців або уповноважених представників, справжність підпису яких засвідчується нотаріально, що є невід`ємною частиною даного договору. Право власності на цю квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації зазначеного договору, а також його реєстрації у Херсонському державному бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.8, 9).

Як видно з нотаріально посвідченої заяви від 29.10.2010, ОСОБА_4 надала своєму чоловікові ОСОБА_3 згоду на купівлю вказаної вище квартири та ствердила, що цей договір укладено в інтересах сім`ї і зміст статей 60, 65 СК України їй нотаріусом роз`яснено (т.1 а.с.10).

Право власності на придбану квартиру ОСОБА_3 зареєстрував за собою в установленому законом порядку 01.11.2010.

31 липня 2013 року ОСОБА_3 подарував цю квартиру своїй дружині ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2014 року у справі № 668/2069/14-ц позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу, визнання права власності і витребування майна задоволено. Розірвано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. за реєстровим № 2296 01.11.2010, зареєстрований ХДБТІ за реєстраційним № 16193098, укладений 29.10.2010 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Витребувано у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (т.2 а.с.125, 126).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, яке того ж дня набрало законної сили і в касаційному порядку не переглядалося, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17.09.2014 у частині визнання права власності та витребування майна скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, витребування майна відмовлено. У решті це рішення суду залишено без змін. Цим рішенням суду констатовано, що доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_3 розрахунку за придбану квартиру не надано, а відтак наявні правові підстави, передбачені ч. 2 ст. 651 ЦК України, для розірвання цього договору купівлі-продажу від 29.10.2010 (т.2 а.с.127,128).

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 січня 2016 року у справі № 668/7003/15ц позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , де треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , приватна нотаріуска Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О., про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 31.07.2013 і посвідчений приватною нотаріускою Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О. за реєстровим номером № 1111, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.07.2013 за реєстраційним номером 01. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на цю квартиру (номер запису про право власності: 9988570, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01) та витребувано її у ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності залишено без задоволення (т.2 а.с.130-132).

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2017, це рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2016 в частині задоволення первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , приватна нотаріуска Херсонського міського нотаріального округу Палієнко У.О., про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації - відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін (т.2 а.с.133-138).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як уже зазначалося вище рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 04 листопада 2014 року, яке того ж дня набрало законної сили, констатовано про відсутність доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_3 розрахунку за придбану квартиру або розписки про погашення боргових зобов`язань. Не надано таких доказів відповідачем ОСОБА_3 і в цій справі. При цьому посилання відповідача на те, що ним належним чином було виконано своє зобов`язання щодо розрахунку за куплену 29.10.2010 у позивачів квартиру шляхом усних домовленостей між сторонами, що спочатку він придбає однокімнатну квартиру для дружини ОСОБА_2 , що і було ним зроблено 26.10.2010 на суму 28 629,00 грн, що ствердила свідок ОСОБА_5 (т.2 а.с.79), а решта різниці коштів від 52 487 грн ним було сплачено особисто ОСОБА_1 , що підтверджується показами свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 (т.2 а.с.77, 78) , то колегія суддів це твердження ОСОБА_3 відхиляє, оскільки показаннями /посиланнями/ однієї зі сторін, а також показами свідків не може доводитися факт виконання грошового зобов`язання за договором.

Отже, на переконання колегії суддів матеріали цієї справи не містять відповідних доказів, що покупцем-відповідачем ОСОБА_3 було здійснено продавцям-позивачам оплату в розмірі 52 487,00 грн за куплену 29.10.2010 квартиру.

Щодо позовної вимоги про стягнення боргу у розмірі 52 478 гривень

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частин 1-4 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник уважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/ (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_3 в установлений договором строк до 18.10.2013 свого зобов`язання з оплати квартири в розмірі 52 487 грн не виконав, а тому у позивачів, починаючи з наступного дня 19 жовтня 2013 року, виникло право вимоги до відповідачів щодо її оплати. З огляду на це у даному випадку трирічний строк позовної давності сплив 19 жовтня 2016 року, а до суду з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися лише 12 липня 2017 року.

Відтак є помилковим твердження позивачів у позовній заяві про не пропуск ними строку позовної давності з підстави, що їм стало відомо про порушення своїх прав щодо отримання коштів за продану квартиру лише 04.11.2014 та не є вірним висновок суду першої інстанції про те, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати саме з 04.11.2014, а не з 19.10.2013 з дня порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на отримання коштів за продану ними ОСОБА_3 квартиру.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3-5 ст. 267 ЦК України).

У мотивувальній частині позовної заяві позивачі заразом просили /що у разі, якщо суд дійде висновку про пропуск ними строку позовної давності/ поновити їм такий строк на звернення до суду як пропущеного з поважних причин через те, що лише 04.11.2014 їм стало відомо про порушення своїх майнових прав з отримання коштів за продану квартиру. Однак на переконання колегії суддів, наведена позивачами причина пропуску строку позовної давності не є поважною, оскільки позивачі знали (повинні були знати) про обов`язок покупця ОСОБА_3 сплатити вартість квартири до 18.10.2013, а відтак і про порушення своїх прав починаючи з наступного дня, тобто з 19.10.2013 .

Водночас відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Блохіна В.Ю, подав місцевому суду 23.04.2021 заяву про застосування позовної давності (т.2 а.с.49-51).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, в постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, які, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що право позивачів на отримання вартості проданої ними квартири в розмірі 52 487 грн дійсно було порушене, однак позовна давність за цією вимогою спливла ще 19.10.2016, про що заявила інша сторона у спорі відповідач ОСОБА_3 , поважність причини пропуску позивачами цього строку апеляційний суд не визнає поважною, а тому в задоволенні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів боргу у розмірі 52 478 грн слід відмовити саме через сплив позовної давності.

Щодо позовної вимоги про стягнення 3% річних від суми боргу та інфляційних утрат у порядку ст. 625 ЦК України за період 19.10.2013 по 03.07.2017

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (див. постанова Великою Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

При зверненні до суду з позовом про стягнення інфляційних утрат, трьох відсотків річних від суми заборгованості (ст. 625 ЦК України) слід розмежовувати випадки: 1) коли є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або 2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності. У першому випадку право кредитора нараховувати інфляційні втрати кожні три роки, в порядку ст. 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання зобов`язання підлягає захисту, а другому випадку ні.

Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги.

Як звернуто увагу в пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 569/12918/16-ц (провадження № 61-22534св18) зроблено такі висновки. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних утрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний висновок викладений, зокрема і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Отож, на переконання апеляційного суду, в цій справі інфляційні втрати і 3% річних від суми заборгованості нараховані до вимоги в натуральному зобов`язанні, де в задоволенні основної вимоги слід відмовити внаслідок пропуску строку позовної давності, а відтак за безпідставністю необхідно відмовити і в задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідачів 3% річних від суми боргу у розмірі 5 835,84 грн та інфляційних утрат 46 165,77 гривень.

Щодо позовної вимоги про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 260 000 гривень

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частини 2-5 ст. 653 ЦК України).

За приписами частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди. У такому разі пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Отож, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Частиною другою ст. 623 ЦК України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Ураховуючи цей припис саме на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. Крім того у ч. 4 цієї ж статті законодавець установив, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню (подібний висновок сформований у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18).

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Слід зауважити, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (див. пункти 44, 45 постанови Верховного Суду від 11 листопада 2021 у справі № 910/7511/20).

У цій справі упущену вигоду позивачі мотивували тим, що вони за звичайних обставин могли би реалізувати своє право на відчуження спірної квартири та отримати у 2017 році дохід у розмірі 260 000 грн (вартість аналогічної квартири).

На переконання колегії суддів позивачами не доведено завдання їм упущеної вигоди, вжиття ними заходів на її одержання та ця їхня вимога є фактично подвійним стягненням із відповідачів вартості за одну й ту ж квартиру, а не упущеною вигодою. При цьому, як уже зазначалося вище, внаслідок розірвання договору купівлі-продажу від 29.10.2010 позивачі не вправі вимагати повернення цієї квартири назад у свою власність та мати змогу її повторно ще раз відчужити. У даному випадку упущеною вигодою та за умови її доведеності, міг би бути, як приклад, дохід у вигляді відсотків за договором банківського вкладу чи договором позики від суми 52 487 грн (ціна продажу ОСОБА_3 квартири), який би позивачі могли би реально одержати за звичайних обставин, якби їх право не було порушене покупцем-відповідачем, однак не вартість такої ж квартири станом на 2017 рік у розмірі 260 000 грн як нібито упущена вигода.

За таких обставин у задоволенні цієї вимоги про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 260 000 грн слід відмовити через її недоведеність.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачі у межах апеляційного розгляду справи не довели належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свою вимогу про стягнення з відповідачів упущеної вигоди та яка не знайшла своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. З приводу вимог про стягнення боргу у розмірі 52 478 грн, то в її задоволенні слід відмовити через пропуск без поважних причин позовної давності, а щодо вимог про стягнення 3% річних від суми боргу та інфляційних утрат відмовити за їх безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів загалом уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції у межах апеляційного перегляду справи, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог (у межах апеляційного розгляду справи) не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивачів на користь відповідачів слід стягнути з кожного по 2 733,50 грн понесені останніми судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, що становив 5 467 грн (т.2 а.с.168) .

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представниця адвокатеса Блохіна Валентина Юріївна, задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суми 364 479,61 гривень, з яких: 52 478 гривень збитків, 5 835,84 гривень трьох відсотків річних, 46 165,77 гривень інфляційних втрат, 260 000,00 гривень упущеної вигоди та судових витрат у розмірі 3 644,79 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кожного по 2 733 (дві тисячі сімсот тридцять три) гривень 50 копійок на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понесені ними судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 травня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді