КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5082/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» (далі - ТОВ «Гелексі Фінанс») звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором № 06-05-21-01-І надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 року (далі - кредитний договір) у розмірі 84 840,96 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 травня 2021 року між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 22 000,00 грн строком на шість місяців, тобто до 06 листопада 2021 року, який він зобов`язався повернути згідно встановленого додатком № 1 графіку розрахунків та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 78 % річних (перший місяць користування кредитом 0,1 % в місяць) та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 травня 2021 року сторони уклали договір застави транспортного засобу, згідно з яким відповідач передав у заставу позивачу транспортний засіб марки «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 .

15 липня та 18 листопада 2021року між сторонами були укладені договори № 1 і № 2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору у зв`язку з поданням відповідачем заяв про збільшення суми кредиту до 44 700,00 грн, терміну кредитування до 06 лютого 2022року та процентної ставки до 84 % річних.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, щомісячні обов`язкові платежі у встановлений договором строк не здійснював, внаслідок чого станом на 02 червня 2022 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 84 840,96 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 41 515,60 грн, процентів - 8 325,36 грн та процентів за неправомірне користування кредитом - 35 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» суму заборгованості за договором № 06-05-21-01-І надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 року у розмірі 84 840,96 грн та 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 1 240,50 грн.

Зобов`язано ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ТОВ «Гелексі Фінанс»50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 1 240,50 грн згідно платіжного доручення № 8241 від 09 червня 2022 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач в судовому засіданні визнав факт укладення між сторонами відповідного кредитного договору, зміну умов договору в частині збільшення тіла кредиту та строків повернення кредиту, а також заявлені позовні вимоги, а наданий позивачем розрахунок заборгованості вважав вірним. Отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, тому наявні підстави для задоволення позову.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс»витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом зазначеної справи у розмірі 3 360,00 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що понесені позивачем витрати на правову допомогу адвоката щодо представництва його інтересів в суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами, відповідають складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а доводи відповідача про пропуск строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення і відсутність доказів фактично понесених витрат не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на основне рішення зазначив, що не оспорює це рішення в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі 41 515,60 грн та за процентами у розмірі 8 325,36 грн, однак не погоджується зі стягненням відсотків за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із 07 лютого 2022 року по 02 червня 2022 року (період дії карантинних обмежень та воєнного стану) у розмірі 35 000,00 грн, оскільки їх нарахування здійснено після закінчення строку дії договору з порушенням пунктів 6, 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на наведене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Гелексі Фінанс» задовольнити частково на суму тіла кредиту у розмірі 41 515,60 грн та відсотків за користування кредитом у розмірі 8 325,36 грн, а також стягнути з позивача сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 721,50 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення ОСОБА_1 вказав, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що позивачем пропущений п`ятиденний строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення судових витрат відповідно до абзацу 2 частини восьмої статті 141 ЦПК України, не подане разом із заявою клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку в порядку статті 127 ЦПК України, а призначений розгляд заяви про відшкодування судових витрат відбувся пізніше двадцятиденного строку, встановленого частиною другою статті 246 ЦПК України. Крім того, позивач не додав до заяви доказів оплати (здійснених витрат) послуг представника (адвоката), а саме: платіжне доручення від 22 листопада 2023 року на заявлену до стягнення суму у розмірі 3 360,00 грн з відміткою про здійснення оплати.

Просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Дударенко А.М. просить апеляційну скаргу на основне рішення залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки він визнав в суді першої інстанції розмір заборгованості за кредитним договором і таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим у суду були підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник вважає, що позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих у розмірі 720 % річних за користування кредитом на підставі пунктів 1.5, 7.1 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

Крім цього, представником позивача подано заяву про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, на суму 3 000,00 грн, на підтвердження чого надала договір про надання правової допомоги № 74 від 22 вересня 2022 року, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 19 квітня 2023 року та платіжну інструкцію № 10828 від 20 квітня 2023 року про сплату цієї суми.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 рокуслід задовольнити, а апеляційну скаргу на додаткове рішення цього ж суду від 07 лютого 2023 року - задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення по суті спору не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2021 року між ТОВ «Гелексі Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі в сумі 22 000,00 грн строком на шість місяців, тобто до 06 листопада 2021 року, який він зобов`язався повернути згідно встановленого додатком № 1 графіку розрахунків та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 78 % річних (перший місяць користування кредитом 0,1 % в місяць) та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених цим договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06 травня 2021 року сторони уклали договір застави транспортного засобу, згідно з яким відповідач передав у заставу позивачу транспортний засіб марки «Skoda Fabia», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

15 липня та 18 листопада 2021року між сторонами були укладені договори № 1 і № 2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору у зв`язку з поданням відповідачем заяв про збільшення суми кредиту до 44 700,00 грн, терміну кредитування до 06 лютого 2022року та процентної ставки до 84 % річних.

Пунктом 1.8 кредитного договору в останній редакції визначена орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту та додаткові і супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту, а саме: орієнтовна реальна річна процента ставка складає 84,56 % річних; орієнтовна загальна вартість кредиту - 156,42 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 69 921,14 грн (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом - 39,20 % від суми споживчого кредиту (у процентному виразі) або 17 521,14 грн (у грошовому виразі); додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту: вартість послуг за встановлення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 2 000,00 грн; вартість послуг за оренду обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 450,00 грн; вартість послуг за вилучення обладнання для стеження за місцезнаходженням автомобіля - 1650,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Гелексі Фінанс» вказувало, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 02 червня 2022 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 84 840,96 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 41 515,60 грн, процентів - 8 325,36 грн та процентів за неправомірне користування кредитом - 35 000,00 грн, нарахованих на підставі пунктів 1.5, 7.1 кредитного договору.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в судовому засіданні позовні вимоги були визнані.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині стягнення з нього на користь позивача процентів за неправомірне користування кредитом у розмірі 35 000,00 грн, а тому судом апеляційної інстанції перевіряється правильність висновків суду першої інстанції лише в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, згідно з якою уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

У пункті 140 постанови від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

При цьому у пункті 146 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) наголосила на тому, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Гелексі Фінанс» посилалося на те, що воно не позбавляється права на отримання від ОСОБА_1 належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих у розмірі 720 % річних за користування кредитом на підставі пунктів 1.5, 7.1 кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно із пунктом 1.5 договору № 06-05-21-01-І надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 року в редакції договору № 2 від 18 листопада 2021 рокупро внесення змін та доповнень до цього договору, кредит надається строком на дев`ять місяців від дати отримання позичальником кредиту, тобто з «06» травня 2021 року по «06» лютого 2022 року. Договір набуває чинності з моменту його укладання (підписання сторонами). У разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, сплати пені, штрафів та інших нарахувань, передбачених договором, дія даного договору продовжується до повного виконання позичальником зобов`язань, включаючи день фактичного та повного розрахунку. Після закінчення строку, на який надано кредит, відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі визначеному, в пункті 7.3 договору, пеня за неналежне виконання позичальником зобов`язань нараховуються в розмірі, визначеному пунктом 8.3 договору до повного розрахунку за договором.

Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору у вказаній редакції сторони дійшли згоди про те, що у випадку порушення позичальником графіку розрахунків (додатку № 3 до даного договору), а саме: ненадходження планового щомісячного платежу в повному обсязі та в строки, передбачені графіком розрахунків, з наступного дня кредит за договором автоматично визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком відсотки за користування кредитом нараховуються у розмірі 720 % річних за користування кредитом.

За змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору строк повернення всієї суми позики настав 06 лютого 2022 року й саме в межах цього строку ТОВ «Гелексі Фінанс» мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування - вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, твердження позивача про необхідність нарахування процентів за «користування кредитом» на підставі пунктів 1.5, 7.1 кредитного договору по день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на нормі закону.

Колегія суддів підкреслює, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України).

У пункті 7.3 кредитного договору у вказаній вище редакціїпередбачено, що сторони дійшли згоди про те, що у випадку порушення позичальником графіку розрахунків, а саме: неповернення суми кредиту та нарахованих відсотків, штрафів, пені у строк, визначений пунктом 1.5 договору, з наступного дня після закінчення строку позичальник сплачує кредитодавцю відсотки за неправомірне користування кредитом (проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання) у розмірі 720 % річних.

Тобто, кредитним договором передбачені проценти за неправомірне користування кредитом як плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 1.5 договору строку погашення, зокрема отриманого кредиту і відсотків позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 720 % річних.

У цьому випадку позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом (за прострочення виконання грошового зобов`язання), оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір.

Зазначений пункт договору не визнавався недійсним та не оспорювався відповідачем. Цей розмір процентів кредитором було нараховано за період з 07 лютого 2022 року по 02 червня 2022 року.

Разом з тим, відповідно до пункту 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про споживче кредитування» від 17 березня 2020 року № 533-IX (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

На підставі постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами), «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року № 392 (із змінами), «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року № 641 (із змінами) та «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236 (із змінами) з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України діяв карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Окрім того, пунктом 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону № 2120-IX від 15 березня 2022 року передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.

У відповідності до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ), у зв?язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України на всій території України введено воєнний стан, який на даний час не закінчено.

З врахуванням наведених норм та тієї обставини, що нарахування процентів за неправомірне користування кредитом передбачено саме умовами кредитного договору, який є споживчим, відповідач підлягає звільненню від відповідальності перед позивачем за прострочення погашення кредиту та сплати відсотків за його користуванням.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За роз`ясненнями, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Суд першої інстанції на зазначене вище уваги не звернув, не з'ясував предмет та підстави заявленого позову, не надав належну оцінку зібраним доказам в справі у взаємозв`язку з вимогами норм матеріального та процесуального права, не встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, в тому числі з підстав визнання позовних вимог відповідачем.

Колегія суддів вважає, що у суду були відсутні достатні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки визнання відповідачем позову в частині стягнення процентів за несвоєчасне повернення кредитних коштів, суперечить вимогам пунктів 6, 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» від 17 березня 2020 року № 533-IX.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Гелексі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 06-05-21-01-І надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 рокуу загальному розмірі 84 840,96 грн, а саме процентів за неправомірне користування кредитом в сумі 35 000,00 грн, у зв`язку з чим рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 22 листопада 2022 року представник позивача - адвокат Дударенко А.М. зробила заяву, що докази на підтвердження розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу будуть подані нею протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Заяву про ухвалення додаткового рішення з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та доказами на підтвердження розміру витрат представник позивача направила до суду першої інстанції та відповідачу засобами поштового зв`язку 25 листопада 2022 року, про що свідчать відмітки на описі вкладення у поштове відправлення та поштовому конверті, тобто в межах п`ятиденного строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, відтак доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем цього строку і неподання клопотання про його поновлення є голослівними.

У частині другій, третій статті 246 ЦПК України зазначено, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Заява позивача про ухвалення додаткового рішення надійшла до суду першої інстанції 30 листопада 2022 року та ухвалою від 07 грудня 2022 року справа за вказаною заявою була призначена до розгляду в судовому засіданні на 07 лютого 2023 року

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення встановлені у статті 376 ЦПК України, однак вказаною статтею не передбачено такої підстави для скасування судового рішення як порушення судом строків для розгляду заяви.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року по суті спору у даній справі, то додаткове рішення цього ж суду від 07 лютого 2023 року також слід скасувати.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Гелексі Фінанс» пред`явило вимоги майнового характеру на загальну суму (ціну позову) 84 840,96 грн, тоді як суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 49 840,96 грн (84 840,96 - 35 000,00), що становить 58,75 % від ціни позову.

За таких обставин відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гелексі Фінанс» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 1 974,00 грн (3 360,00 х 58,75 %).

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувані рішення суду першої інстанції у даній справі ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Гелексі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також відшкодування судових витрат на правову допомогу.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

На підставі викладеного з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 481,00 грн, а з позивача - 3 721,50 грн сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на основне рішення суду першої інстанції.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального закону та обставин даної справи, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача різницю судових витрат по сплаті судового в даній справі у розмірі 1 240,50 грн (3 721,50 - 2 481,00).

При цьому, оскільки апеляційна скарга відповідача на рішення суду першої інстанції по суті спору підлягає задоволенню, а вказане судове рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, то підстави для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України відсутні.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» заборгованість за договором № 06-05-21-01-І надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 06 травня 2021 рокуу розмірі 49 840,96 грн, з яких 41 515,60 грн - заборгованість за кредитом та 8 325,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, у розмірі 1 974,00 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Гелексі Фінанс» на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 240,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній