Постанова

Іменем України

22 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 295/14567/20

провадження № 61-10975св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія» на постанову Житомирського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія» (далі - ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія») про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15 вересня 2015 року працювала на посаді регіонального менеджера у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія». На підставі наказу від 28 лютого 2020 року № 51/1К/тр її переведено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 01 березня 2020 року.

Вказує, що 20 липня 2020 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка була схвалена адміністрацією відповідача, що підтверджується відповідною резолюцією керівника товариства. В останній робочий день, а саме 03 серпня 2020 року, вона звернулася до відповідача з вимогою здійснити розрахунок, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення. Однак, у відділі персоналу їй повідомили про можливість отримання документів щодо звільнення наступного дня. В подальшому відповідач не виконав вимоги законодавства й не видав наказ про її звільнення на підставі статті 38 КЗпП України, не виплатив належні при звільненні кошти, не видав трудову книжку та копію наказу про її звільнення.

У подальшому стало відомо про те, що її звільнено за прогул без поважних причин. Відповідно до наказу № 157К/тр від 17 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено за прогул з 06 серпня 2020 року. Трудова книжка була направлена їй засобами поштового зв`язку 09 листопада 2020 року.

Позивачка вказує, що, попередивши роботодавця за два тижні про припинення трудових правовідносин на підставі статті 38 КЗпП України, вона не мала наміру надалі працювати у відповідача. Заперечень адміністрації товариства щодо розірвання трудового договору з наведеної підстави не було, проте, як у подальшому стало відомо, відповідачем були складені акти про її відсутність на робочому місці.

Вважає, що такі дії відповідача порушують її права та не узгоджуються з вимогами трудового законодавства.

Враховуючи вищезазначене, позивачка просила суд визнати незаконним її звільнення з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 06 серпня 2020 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України згідно із наказом № 157К/Тр від 17 вересня 2020 року та зобов`язати відповідача змінити дату звільнення із «17 вересня 2020 року» на «03 серпня 2020 року», а також змінити формулювання причин звільнення з «пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «частину першу статті 38 КЗпП України».

Окрім того, просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 03 серпня 2020 року до 09 листопада 2020 року у сумі 13 525,56 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка відкликала в усній формі свою заяву про звільнення за власним бажанням, продовжувала виконувати свої трудові обов`язки і перебувала на робочому місці включно до 06 серпня 2020 року. Перебування на робочому місці включно до 06 серпня 2020 року підтверджує те, що її рішення про звільнення за власним бажанням було змінене і вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки й не вважала останнім робочим днем 03 серпня 2020 року.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року заяву ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Луговський Ю. В., оскаржив їх в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 червня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Луговського Ю. В. задоволено.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 січня 2021 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 25 січня 2021 року,- скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення у зв`язку з прогулом без поважної причини на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, згідно з наказом генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 17 вересня 2020 року № 157К/Тр.

Зобов`язано ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» змінити дату звільнення із «17 вересня 2020 року» на «03 серпня 2020 року» та змінити формулювання причини звільнення з «пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України» на «частину першу статті 38 КЗпП України».

Стягнуто з ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 13 525,56грн ( без врахування податків та інших обов`язкових платежів).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка не відкликала подану нею заяву про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України. Зміст доповідної записки ОСОБА_2 містить інформацію про те, що позивачка усно відкликала заяву про звільнення від 20 липня 2020 року. У свою чергу, позивачка заперечувала факт відкликання нею заяви про звільнення та стверджувала, що не мала наміру продовжувати працювати у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», після 03 серпня 2020 року дійсно перебувала на території товариства, однак не працювала, а мала намір отримати трудову книжку та кошти, належні їй при звільненні. Доповідна записка ОСОБА_2 , за відсутності інших доказів, які б беззаперечно підтверджували безпосереднє волевиявлення позивачки продовжити трудові правовідносини з відповідачем, не є достатнім доказом відкликання ОСОБА_1 заяви про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та зобов`язання змінити формулювання причин та дати звільнення є обґрунтованими.

Крім того, оскільки термін затримки видачі трудової книжки становить 68 робочих днів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, який з урахуванням заробітку позивачки у червні, липні 2020 року становить 13 639,44 грн.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

19 липня 2023 року ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 13 червня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржену постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві від 28 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Луговський Ю. В. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

11 вересня 2023 року на адресу Верховного Суду від ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» надійшла відповідь на вказаний відзив, в якій відповідач заперечив проти доводів представника позивача та підтримав вимоги касаційної скарги.

18 вересня 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Луговського Ю. В. на відповідь на відзив ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», в яких представник позивача просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

14 серпня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 14 вересня 2015 року видано наказ № 228К/тр «Про прийняття на роботу» ОСОБА_1 з 15 вересня 2015 року на посаду менеджера у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія».

30 грудня 2016 року ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» видано наказ від 30 грудня 2016 року № 208 к/тр «Про переведення на іншу роботу», на підставі якого позивачку з 01 січня 2017 року переведено на посаду провідного менеджера з постачання відділу матеріально-технічного постачання.

На підставі заяви ОСОБА_1 було видано наказ від 28 лютого 2020 року № 51/1 к/тр «Про переведення на іншу роботу», згідно з яким з 01 березня 2020 року її переведено на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

20 липня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за власним бажанням.

30 липня 2020 року менеджер з адміністративної діяльності та кадрового забезпечення ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» ОСОБА_2 повідомила в своїй доповідній записці на ім`я генерального директора ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», що позивачка виявила бажання повернути їй заяву на звільнення, посилаючись на статтю 38 КЗпП України, мотивуючи це тим, що вона змінила своє рішення щодо звільнення.

Відповідно до акта від 28 жовтня 2020 року про проведення службового розслідування, станом на 28 жовтня 2020 року встановлено відсутність цієї заяви у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія».

07 серпня 2020 року генеральному директору ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» направлено доповідну записку про відсутність на робочому місці ОСОБА_1

07 серпня 2020 року складено акт №1 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » в якому зафіксовано, що 07 серпня 2020 року позивачка була відсутня на роботі (на своєму робочому місці і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 08.00 до 17.00. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі ні напередодні, ні протягом робочого дня не повідомляла, на телефонні дзвінки не відповідала.

10 серпня 2020 року позивачці надіслано повідомлення від 10 серпня 2020 року № 844 про необхідність надання письмових пояснень про її відсутність на роботі.

14 серпня 2020 року уповноважені особи ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» відвідали позивачку за адресою її проживання, склали акт № 2 «Про відвідування працівника ОСОБА_1 за адресою її проживання» про здійснення візиту до ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою з`ясування причини її відсутності на робочому місці у період з 07 серпня 2020 року до 14 серпня 2020 року включно, яким зафіксовано наступне: «Наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі ОСОБА_1 ми з`ясувати не змогли, оскільки останньої не було вдома. На телефонні дзвінки не відповідає».

14 серпня 2020 року складено акт № 3 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » про те, що з 08 до 14 серпня 2020 року позивачка була відсутня на роботі (на своєму робочому місці і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 08:00 до 17:00. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом вказаного періоду не повідомляла, на телефонні дзвінки не відповідала.

18 серпня 2020 року складено акт «Про складання повідомлення про необхідність надання письмових пояснень та встановлення факту ненадання пояснень ОСОБА_1 з приводу її відсутності на робочому місці 07 серпня 2020 року», відповідно до якого менеджер ОСОБА_2 склала повідомлення ОСОБА_1 про необхідність надання письмових пояснень про причини її відсутності на робочому місці 07 серпня 2020 року, проте станом на 18 серпня 2020 року вона на роботу не з`явилась, жодних пояснень не надала.

21 серпня 2020 року позивачці надіслано повідомлення про подання письмового пояснення щодо її відсутності на роботі з 07 серпня 2020 року, однак ОСОБА_1 відповіді не надала.

28 серпня 2020 року менеджер ОСОБА_2 склала пояснення щодо поданої ОСОБА_1 заяви на звільнення про те, що позивачка продовжувала працювати після спливу двотижневого строку, який минув 03 серпня 2020 року, а саме з 03 серпня 2020 року до 06 серпня 2020 року.

08 вересня 2020 року начальник служби безпеки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» Муравицький В. М. склав доповідну записку про проведену перевірку для встановлення причин відсутності на робочому місці ОСОБА_1 з 07 серпня 2020 року. Встановив, що ОСОБА_1 працює на приватному підприємстві «Адлєр» за адресою: АДРЕСА_2 .

08 вересня 2020 року складено акт № 4 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » про те, що позивачка з 15 серпня 2020 року до 08 вересня 2020 року включно була відсутня на роботі (на своєму робочому місці і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 08.00 до 17.00. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі ні напередодні, ні протягом вказаного періоду не повідомляла.

09 вересня 2020 року генеральний директор ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» вніс подання до ради трудового колективу «Про отримання згоди на звільнення працівника, який вчинив прогул».

Згідно з протоколом загальних зборів трудового колективу від 14 вересня 2020 року № 5 рада трудового колективу ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» на своєму засіданні розглянула вказане клопотання і ухвалила рішення про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку з прогулами без поважних причин) з наданням їй гарантій і компенсацій при звільненні, передбачених законодавством.

15 вересня 2020 року голова ради трудового колективу склав повідомлення № 1 «Про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за прогул» та направив генеральному директору ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія».

17 вересня 2020 року складено акт № 5 «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 » про те, що позивачка з 09 вересня 2020 року до 17 вересня 2020 року включно була відсутня на роботі (на своєму робочому місці і на підприємстві в цілому) протягом робочого дня з 08:00 до 17:00. Про наявність поважних причин, що пояснюють відсутність на роботі, ні напередодні, ні протягом вказаного періоду не повідомляла.

17 вересня 2020 року ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» видано наказ № 157К/тр «Про звільнення з роботи», на підставі якого ОСОБА_1 , начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, з 06 серпня 2020 року звільнено за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 цього наказу бухгалтерії доручено провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок відповідно до законодавства та виплатити компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку 64 календарних днів. Згідно з пунктом 3 наказу відділу кадрів доручено повідомити ОСОБА_1 про її звільнення, шляхом направлення на її поштову адресу листа про необхідність отримання трудової книжки.

17 вересня 2020 року на адресу позивачки цінним листом направлено повідомлення від 17 вересня 2020 року № 1012 про її звільнення, із зазначенням необхідності прибути за трудовою книжкою до відділу кадрів ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» у зв`язку зі звільненням на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП (звільнення за прогул без поважних причин), на підставі наказу про звільнення від 17 вересня 2020 року № 157К/тр.

30 жовтня 2020 року, у зв`язку з неприбуттям позивачки, відповідач надіслав їй повторне повідомлення від 23 жовтня 2020 року № 1142 про отримання трудової книжки.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 надіслала лист з проханням відправити їй трудову книжку та копію наказу від 17 вересня 2020 року № 157К/тр на поштову адресу: АДРЕСА_3 .

09 листопада 2020 року складено акт про надання ОСОБА_1 згоди про відправлення належної їй трудової книжки поштою, направлено оригінал трудової книжки та належним чином завірену копію наказу разом із супровідним листом від 09 листопада 2020 року № 1192.

Також встановлено, що письмової заяви про відкликання заяви про звільнення ОСОБА_1 до ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» не подавала.

Відповідно до довідки ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» від 29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 працювала до 05 серпня 2020 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з частинами першою, другою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначає, що трудові відносини можуть бути продовжені з працівником, який подав заяву про звільнення у порядку, передбаченому частиною першою статті 38 КЗпП України, лише в разі наявності одночасно двох умов: коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору та за умови, коли на його місце не запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №686/21225/17, провадження №61-4487св19.

Виходячи зі змісту статті 38 КЗпП України у разі подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Якщо цей строк закінчився і подана заява про звільнення не відкликана, працівник вважатиметься таким, що залишив роботу, підтримує вимогу про звільнення і втратив право на поновлення на роботі.

Трудове законодавство не встановлює обов`язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, проте, якщо працівник в межах двотижневого строку (або до дати звільнення, визначеної працівником в заяві) звернувся до роботодавця про відкликання цієї заяви в усній формі, то під час вирішення спору, для доведення факту відкликання його заяви суди беруть до уваги належні, достовірні, допустимі та достатні докази.

Доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтом, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку по заробітній платі.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/2846/16-ц, провадження № 61-302св17, від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19, провадження № 61-16667св21.

Апеляційним судом встановлено, що належні та допустимі докази, які б містили достатню об`єктивну інформацію про виконання позивачкою трудових обов`язків після 03 серпня 2020 року, суду надані не були.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що надані відповідачем звіти реєстрації перебування позивачки на території підприємства не є беззаперечними доказами того, що після закінчення двотижневого строку з дати подання заяви про звільнення, остання продовжувала виконувала трудові обов`язки начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, адже перебування позивачки на території підприємства не свідчить про продовження трудових правовідносин між сторонами.

Разом із тим, апеляційним судом правильну ураховано, що позивачка заперечувала факт відкликання нею заяви про звільнення та стверджувала, що не мала наміру продовжувати працювати у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія», після 03 серпня 2020 року дійсно перебувала на території товариства, однак не працювала, а мала намір отримати трудову книжку та кошти, належні їй при звільненні.

Водночас факт відсутності у ТОВ «Житомир-Агробудіндустрія» заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 20 липня 2023 року також не свідчить про її відкликання.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України та правильно задовольнив позовні вимоги про визнання незаконним її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та про зобов`язання змінити формулювання причин та дати звільнення.

Частиною п?ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, оскільки термін затримки видачі трудової книжки становить 68 робочих днів, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир-Агробудіндустрія» залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 13 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов