ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/549/22

Головуючий у першій інстанції Іващенко І. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/640/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

місце ухвалення судового рішення м. Новгород-Сіверський,

час проголошення вступної та резолютивної частини рішення 16 год. 21 хв,

дата складення повного тексту рішення суду першої інстанції 06 лютого 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі АТ «Укрпошта»), в якому, уточнивши у подальшому позовні вимоги, просив поновити його на посаді водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезень пошти ЧД АТ «Укрпошта» з 02 вересня 2021 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 вересня по 17 листопада 2021 року та з 01 червня по 19 липня 2022 року.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 02 березня 2021 року він працював на вищенаведеній посаді на підставі строкового трудового договору, а саме на період відпустки іншого водія. Строковий трудовий договір з ним неодноразово продовжувався. 25 серпня 2021 року позивачем укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ строком на один рік, і його було призначено на посаду інструктора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ ЗСУ. У зв`язку з укладенням контракту ОСОБА_1 подав роботодавцеві заяву, в якій просив увільнити його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби. Водночас наказом від 01 вересня 2021 року його було звільнено з 02 вересня 2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку трудового договору). Своє звільнення вважає незаконним, оскільки на нього поширюються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи і середнього заробітку у період проходження військової служби за контрактом, отже він не міг бути звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, оскільки припинення трудового договору можливе лише після закінчення проходження військової служби.

Позивач указував, що рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року його було поновлено на посаді водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезень пошти Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта». На виконання даного судового рішення наказом від 17 листопада 2021 року скасовано наказ від 01 вересня 2021 року про його звільнення та поновлено на займаній посаді за строковим трудовим договором з 02 вересня 2021 року. Цим же наказом його увільнено від роботи у зв`язку з продовженням проходження військової служби за контрактом зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року рішення Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року скасовано із закриттям провадження у справі. 05 липня 2022 року він отримав наказ відповідача від 17 червня 2022 року, яким скасовано наказ від 17 листопада 2021 року про поновлення його на роботі. В останньому наказі зазначено, що позивач являється звільненим з посади саме з 02 вересня 2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Отже після поновлення позивача на роботі відповідач повторно порушив раніше поновлені трудові права працівника, що стало підставою для повторного звернення до суду.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 01 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено повністю. Поновлено позивача на посаді водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезень пошти Чернігівської дирекції АТ «Укрпошта» з 02 вересня 2021 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня по 17 листопада 2021 року у розмірі 23 682,88 грн та за період з 01 червня по 19 липня 2022 року у розмірі 15 274,08 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді водія та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць у розмірі 9 122,05 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Укрпошта», вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності відхилення судом заяви відповідача про застосування позовної давності, визнання передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення з позовом не пропущеним та продовженим на період дії карантину. Відповідач зазначає, що копію наказу про звільнення та трудову книжку ОСОБА_1 отримав 03 вересня 2021 року, тобто строк звернення до суду сплинув 04 жовтня 2021 року, натомість до суду позивач звернувся 08 липня 2022 року. Відхиляючи заяву сторони відповідача про застосування позовної давності, суд, пославшись на Прикінцеві положення КЗпП України щодо продовження визначених ст. 233 цього Кодексу строків на строк дії карантину, не зазначив, яким чином введення карантину перешкоджало позивачу своєчасно звернутися до суду, що суперечить висновкам Верховного Суду у справі № 552/4200/21.

Указує, що у позові ОСОБА_1 ставить вимогу про поновлення на роботі з дня отримання наказу від 17 червня 2022 року, яким скасовано наказ про поновлення його на роботі, 05 липня 2022 року, вважаючи, що з цього дня у позивача виникло нове право на оскарження наказу про звільнення від 01 вересня 2021 року, яке не має ставитись в залежність від помилки суду у визначенні належності відповідача у справі № 739/1522/21. Своє право на звернення в місячний строк з дня отримання наказу про звільнення позивач використав своєчасно у іншій цивільній справі, розгляд якої є завершеним 07 червня 2022 року. Разом з тим, помилка позивача в обранні неналежного порядку захисту його трудових прав не може слугувати достатньою причиною на обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду у даній справі.

Звертає увагу на те, що строковий договір видано на період щорічної відпустки основного працівника з 02 серпня по 02 вересня 2021 року, про що позивач ознайомлений під розпис у відповідному наказі, тобто надав добровільну згоду на припинення договору у визначений сторонами строк день закінчення щорічної відпустки основного працівника 02 вересня 2021 року. 25 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про увільнення його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом, а 27 серпня 2021 року звернувся до відділу кадрів щодо надіслання йому поштою трудової книжки, що підтверджує його наміри звільнитися і припинити тимчасовий договір в обумовлений строк.

Указує, що, звільняючи ОСОБА_1 , відповідач діяв повністю у межах та відповідно до вимог чинного трудового законодавства. Вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування позивач не ставить, що свідчить про його законність та правомірність, а обрання позивачем невірного способу захисту свого порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові.

Наголошує на неправильності здійсненого судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу через його суперечність Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Зазначає, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 розрахований неправильно, оскільки подією, з якою пов`язана виплата позивачу середнього заробітку, є 25 серпня 2021 року день його увільнення від роботи на час проходження військової служби. Отже, серпень позивачем відпрацьовано не повністю, а тому для розрахунку середнього заробітку слід брати доходи за червень, липень 2021 року. Судом неправильно обраховано також кількість робочих днів за спірний період.

Відповідач посилається на недотримання районним судом норм процесуального права, а саме, оскільки позовна заява була подана без дотримання вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України (не зазначено ціни позову необхідної до стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Вважає, що районний суд всупереч вимогам ч. 8 ст. 83, ч. 1, 2 ст. 126 ЦПК України безпідставно долучив подані ОСОБА_1 письмові докази (копію трудової книжки, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та копію наказу про продовження дії контракту служби в ЗСУ), оскільки порядок їх подання не дотримано, що позбавило сторону відповідача можливості ознайомитися з доказами та подати відповідні зауваження чи заперечення. Усно уточнивши у судовому засіданні позовні вимоги щодо періоду стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представник позивача порушив вимоги ч. 3 ст. 49 ЦПК України щодо строку та порядку зміни предмету та підстав позову, що порушує принципи рівності та змагальності сторін. Також районним судом порушено порядок винесення та надсилання ухвал про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У наданому відзиві представник позивача адвокат Костюченко В.І., вважаючи судове рішення законним та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу відхилити.

Обґрунтовуючи доводи відзиву, представник зазначає, що строк позовної давності перервався відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України внаслідок подання позову про поновлення на роботі у справі № 739/1522/21, який, в свою чергу, був поданий в межах встановленого ст. 233 КЗпП України строку. Рішенням суду у наведеній справі позивача було поновлено на роботі, але постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року рішення суду було скасовано, а провадження у справі закрито. Закриття провадження не є процесуальною дією, тотожною залишенню позову без розгляду, яке не перериває позовної давності. Отже після переривання строку позовної давності та внаслідок задоволення позову про поновлення позивача на роботі підстави для повторно звернення з аналогічною вимогою виникли у ОСОБА_1 після 05 липня 2022 року дати, коли останній дізнався про рішення відповідача, яким були порушені передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України права.

Вважає необґрунтованими посилання відповідача на недотримання судом процесуальних норм, беручи до уваги те, що визначити суму середнього заробітку станом на час ухвалення рішення неможливо, а судовий збір за таку вимогу не сплачується. Предмету та підстави позову позивач не змінював, копію наказу та трудової книжки було надано на вимогу суду, не зважаючи на те, що факту продовження позивачем військової служби та назву його посади відповідач не оспорював. Крім того, надання розрахунку середнього заробітку безпосередньо у судове засідання процесуальним законодавством не заборонено, і розрахунок зроблений з урахуванням як кількості робочих днів у період вимушеного прогулу, так і розміру середньоденного заробітку позивача протягом останніх двох повних місяців роботи перед днем звільнення.

На його переконання, твердження скаржника про необхідність зазначення в позові вимоги про скасування наказу про звільнення не відповідають змісту ст. 235 КЗпП України, оскільки, застосовуючи цю норму, суд під час розгляду трудового спору дає оцінку підставам звільнення і в разі відсутності законних підстав постановляє рішення про поновлення на роботі. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 902/3673/15-а.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача в Україні діяв та продовжує діяти на час розгляду справи особливий період, введений Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалось. Районний суд констатував, що чинним законодавство не передбачено можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, зокрема й за контрактом. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

Суд указав, що оскільки позивача було незаконно звільнено 02 вересня 2021 року, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на займаній посаді, на його користь необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 03 вересня по 17 листопада 2021 року та з 01 червня по 19 липня 2022 року, тобто по день внесення змін до ст. 119 КЗпП України (виключення гарантії збереження середнього заробітку під час призову на військову службу) на загальну суму 38 956 грн.

Районний суд відхилив клопотання сторони відповідача про застосування позовної давності та констатував, що в ході розгляду справи за першим позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі суд повинен був з`ясувати, чи є філія ЧД АТ «Укрпошта» належним відповідачем у справі, а в подальшому позивач мав би вирішувати питання щодо залучення співвідповідача або заміни неналежного відповідача, що знімає винність позивача. Крім того, згідно з ч. 1 глави XIX «Прикінцеві положення КЗпП України», під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 на території України діє карантин, строк якого продовжено до 30 квітня 2023 року.

У справі встановлено, що наказом ЧД АТ «Укрпошта» від 23 лютого 2021 року № 194/т ОСОБА_1 прийнято за строковим трудовим договором на посаду водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезення пошти з 02 по 26 березня 2021 року на період щорічної відпустки ОСОБА_2 з посадовим окладом 7 240 грн, тривалістю робочого тижня 40 год (а.с. 8).

Наказом відповідача від 26 липня 2021 року № 827/т позивачу продовжено строковий трудовий договір на займаній посаді водія на період відпустки основного працівника ОСОБА_3 з 02 серпня по 02 вересня 2021 року (а.с. 7).

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України строковий контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України (далі ЗСУ) на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на один рік (а.с. 9-10).

Наказом т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25 серпня 2021 року № 2-РС сержанта запасу ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом, зараховано до списків особового складу ЗСУ та призначено на посаду інструктора рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 подав керівництву ЧД АТ «Укрпошта» заяву про увільнення його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом в особливий період із збереженням посади та середньої заробітної плати (а.с. 12).

25 серпня 2021 року відповідачем на підставі вказаної заяви видано наказ № 1091 к/тр про увільнення позивача від роботи з 25 серпня по 02 вересня 2021 року на період призову на військову службу за контрактом зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку (а.с. 13).

Наказом від 01 вересня 2021 року № 1032/т позивача звільнено з 02 вересня 2021 року з посади водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезення пошти ЧД «Укрпошта» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 14).

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 поновлено на посаді водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезення пошти ЧД АТ «Укрпошта» з 02 вересня 2021 року. Стягнуто з ЧД АТ «Укрпошта» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня по 17 листопада 2021 року у розмірі 23 682,88 грн (а.с. 15).

На виконання рішення Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року наказом від 17 листопада 2021 року № 1709-к/тр скасовано наказ від 01 вересня 2021 року № 1032/т про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено позивача на посаді водія автотранспортного засобу 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверський за строковим трудовим договором з 02 вересня 2021 року. Повідомлено останнього про скасування наказу «Про звільнення», внесено відповідний запис до трудової книжки працівника та увільнено від роботи ОСОБА_1 у зв`язку з продовженням військової служби за контрактом з 02 вересня 2021 року зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення (а.с. 16).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі № 739/1522/21 за позовом ОСОБА_1 до ЧД АТ «Укрпошта» про поновлення на роботі скасовано рішення Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року із закриттям провадження у справі (а.с. 17-19).

На виконання постанови наказом від 17 червня 2022 року № 1168 к/тр скасовано наказ філії ЧД АТ «Укрпошта» від 17 листопада 2021 року № 1709 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та припинено нарахування середнього заробітку у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом з червня 2022 року (а.с. 20).

Листом від 01 липня 2022 року керівництво філії ЧД АТ «Укрпошта» доведено до відома ОСОБА_1 про видання наказу від 17 червня 2022 року та необхідність з`явитися до філії для отримання трудової книжки або повідомлення адреси, за якою її буде надіслано (а.с. 22).

Звернувшись 08 липня 2021 року з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 посилався на недотримання відповідачем гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи і середнього заробітку у період проходження військової служби за контрактом, зазначаючи, що припинення трудового договору можливе лише після закінчення проходження військової служби.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу їх припинення.

Згідно з ч. 1 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

За змістом ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року внесено зміни до ст. 119 КЗпП України та виключено гарантію збереження середнього заробітку під час призову на військову службу. Зміни набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Згідно з указом Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» було оголошено та проведено часткову мобілізацію.

Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, ЗСУ, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи зі змісту наведених норм та проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача з 02 вересня 2021 року з посади водія автотранспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезень пошти ЧД АТ «Укрпошта» було проведено без законних підстав.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 02 березня 2021 року працював на посаді водія транспортних засобів 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверського центру перевезень ЧД АТ «Укрпошта» за строковим трудовим договором на період відпустки іншого водія. Строк дії трудового договору з позивачем неодноразово продовжувався. Наказом відповідача від 26 липня 2021 року позивачу продовжено строковий трудовий договір на займаній посаді водія на період відпустки основного працівника з 02 серпня по 02 вересня 2021 року.

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у ЗСУ. Наказом від 01 вересня 2021 року позивача звільнено з 02 вересня 2021 року з посади водія на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що порушує передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи і середнього заробітку у період проходження військової служби за контрактом, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді водія ЧД АТ «Укрпошта» з 02 вересня 2021 року та стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня по 17 листопада 2021 року.

Наказом від 17 листопада 2021 року скасовано наказ від 01 вересня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді водія з 02 вересня 2021 року. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2022 року скасовано рішення Новгород-Сіверського районного суду від 17 листопада 2021 року із закриттям провадження у справі. На виконання постанови апеляційного суду наказом від 17 червня 2022 року скасовано наказ ЧД АТ «Укрпошта» від 17 листопада 2021 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 та припинено нарахування середнього заробітку у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом з червня 2022 року.

Районний суд правильно зазначив, що на час звільнення позивача (вересень 2021 року) в Україні діяв та продовжує діяти на час вирішення цього спору особливий період, введений Указом Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію». Президентом України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалось.

Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 761/33202/16-ц зазначив, що чинним законодавством не передбачено можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, зокрема й за контрактом. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби.

При цьому чинним законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, тому передбачені ст. 119 КЗпП України гарантії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17).

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача з 02 вересня 2021 року з посади водія ЧД АТ «Укрпошта».

Апеляційний суд погоджується з посиланням районного суду про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, зважаючи на таке.

Вперше з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся у встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк і рішенням суду від 17 листопада 2021 року його вимоги задоволено.

Відповідач відновив порушене право ОСОБА_1 , видавши наказ від 17 листопада 2021 року № 1709-к/тр, яким скасовано наказ від 01 вересня 2021 року № 1032/т про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено позивача на посаді водія автотранспортного засобу 3 класу групи експлуатації транспорту Новгород-Сіверський за строковим трудовим договором з 02 вересня 2021 року.

ОСОБА_1 повідомлено про скасування наказу «Про звільнення», внесено відповідний запис до трудової книжки працівника та увільнено від роботи ОСОБА_1 у зв`язку з продовженням військової служби за контрактом з 02 вересня 2021 року зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Позивачу до 01 червня 2022 року нараховувався середній заробіток.

Апеляційний суд погоджується з доводами позову про те, що про порушення свого права на працю вдруге ОСОБА_1 дізнався, отримавши в липні 2022 року наказ від 17 червня 2022 року № 1168 к/тр, яким скасовано наказ філії ЧД АТ «Укрпошта» від 17 листопада 2021 року № 1709 к/тр «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та припинено нарахування середнього заробітку у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом з червня 2022 року. Звернувшись з цим позовом в липні 2022 року, ОСОБА_1 наголошував, що відповідач потворно порушив раніше поновлені його права, і він лише реалізує своє право на судовий захист, що відповідає обставинам даної справи.

Разом з тим, дійшовши правильного висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, районний суд не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку, що призвело до стягнення грошових коштів у завищеному розмірі.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Єдиним нормативним актом, який регулює обчислення середньої заробітної плати є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна

виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Позивача увільнили від роботи на час проходження військової служби з 25 серпня 2021 року, тобто серпень ним відпрацьовано не повністю. Таким чином, для розрахунку середнього заробітку слід брати виплати за червень, липень включно. Проте позивачем у наданих розрахунках середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яким погодився суд першої інстанції, у період з 03 вересня по 17 листопада 2021 року розмір середньомісячної заробітної плати обчислювався виходячи з виплат за липень, серпень 2021 року, а у період з 01 червня по 19 липня 2022 року за квітень, травень 2022 року.

Відповідно до наданих відповідачем копій розрахункових листків за червень, липень, серпень 2021 року (а.с. 197) ОСОБА_1 у червні 2021 року нараховано заробітну плату у розмірі 9 122,40 грн та у липні 2021 року 9 122,40 грн. У вказаний період кількість робочих днів складала відповідно 20 та 22 дні, отже середньоденна заробітна плата позивача становила 434,40 грн ((9 122,40 + 9 122,40) : (20 + 22)).

Кількість відпрацьованих робочих днів у період з 03 вересня по 17 листопада 2021 року становить 53 дні, а у період з 01 червня по 19 липня 2022 року 34 дні, що підтверджується наданими до апеляційної скарги табелями обліку використаного робочого часу (а.с. 198-200, 201-202). Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 03 вересня 2021 року (наступний після звільнення день) по 17 листопада 2021 року (дата поновлення на роботі) становить 23 023,20 грн (434,40 грн х 53 дні), у період з 01 червня 2022 року (дата припинення нарахування середнього заробітку позивачу) по 19 липня 2022 року (дата вступу в дію змін до ст. 119 КЗпП України) становить 14 769,60 грн (434,40 грн х 34 дні), а загалом у розмірі 37 792,80 грн.

Беручи до уваги невідповідність висновків суду обставинам даної справи, апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про стягнення середнього заробітку, зменшивши визначений судом розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 38 956,96 грн до 37 792,80 грн.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства в частині недотримання позивачем вимог щодо форми та змісту позовної заяви, порядку подання доказів, порушення порядку винесення та надсилання ухвал про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, п. 3 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 лютого 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня 2021 року по 17 листопада 2021 року у розмірі 23 023 (двадцять три тисячі двадцять три) грн 20 коп. та за період з 01 червня 2022 року по 19 липня 2022 року у розмірі 14 769 (чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 60 коп., разом 37 792 (тридцять сім тисяч сімсот дев`яносто дві) грн 80 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

Головуюча: Н.В.Шитченко

Судді: Н.В.Висоцька

О.І.Онищенко