Справа № 148/1878/22
Провадження №2/148/117/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який подано в його інтересах та від його імені представником, адвокатом Броною Мар`яною Василівною, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

Адвокат Брона М.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним вище позовом та в обгрунтування позовних вимог зазначила, що 12.09.2020 відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 58 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31.12.2020, що підтверджується борговою розпискою, власноручно написаною ОСОБА_3 . У даній розписці відповідач також зазначив, що у випадку неповернення ним грошової суми в строк, визначений у розписці, кредитор має право на нарахування пені у розмірі 1,5% від суми позики. Відповідач своїх зобовязань за договором позики не виконав, боргу не повернув. Таким чином, розмір пені за кожен місяць простроченого грошового зобов`язання відповідача становить 870 доларів США, а станом на 31.10.2022 заборгованість відповідача по сплаті пені становить 19 140,00 доларів США. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України виникло право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Оскільки станом на момент звернення ОСОБА_4 з позовом до суду ОСОБА_2 не повернув позивачу заборгованості, сума заборгованості, на яку ОСОБА_5 нараховувались 3% річних та інфляційні втрати становить 58 000,00 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 31.10.2022 (36,57 грн. за 1 долар США) становить 2 121 060,00 грн. Таким чином 3% річних становить 116 629,24 грн., а інфляційні втрати - 721 228,79 грн. Зазначені штрафні санкції нараховувались позивачем за період з 01.01.2021 по 31.10.2022. Оскільки борг відповідачем не повернуто, пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не сплачено, позивач змушений звернутись з позовом до суду та просить стягнути з ОСОБА_2 58 000,00 доларів США заборгованості, 19 140,00 доларів США пені, 3% річних у розмірі 116 629,24 грн. та інфляційних втрат у розмірі 721 228,79 грн., сплачений судовий збір та 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 09.11.2022 даний позов забезпечено шляхом накладення арешту на майно, що належать ОСОБА_2 та грошові кошти на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , в межах розміру позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснила, що 12.09.2020 відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 58 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31.12.2020. Однак, до вказаної дати дані кошти він не повернув. Зазначила, що хоча відповідач в своїх запереченнях стверджує, що розписка є фіктивною, що у вказану дату позивач йому не передавав та не позичав кошти, однак жодних доказів цього ним не надано. Крім того, відповідач не заперечує наявність боргу за даною розпискою в розмірі 58000 доларів США станом на 12.09.2020. Доказів того, що даний борг набагато зменшився, як стверджує відповідач, ним суду не представлено. Також ним не доведено належними та допустими доказами того, що розписка підписана не ним, а згідно висновку експерта не виключається можливість свідомої зміни відповідачем свого підпису. Просила позов задоволити. На стягненні з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних не наполягала, посилаючись на те, що їх розрахунок проведено некоректно, виходячи із загальної суми заборгованості еквівалентної в гривнях станом на 31.10.2022 в розмірі 2 121 060,00 грн, а не з розміру тієї суми заборгованості, яка існувала на час виникнення у позивача права такої вимоги. До судових дебатів зазначила, що нею будуть подані докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, з заявою про відкладення судового засідання не звертався. Згідно письмової заява (а.с. 52), яка наявна в матеріалах справи, просить справу розглядати без його участі та присутності.

У поданих запереченнях проти позову (а.с. 54) відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Вважає, що документ, наданий позивачем в якості доказу виникнення боргових зобов`язань, а саме розписка від 12.09.2020 є фіктивним, оскільки у вказану дату позивач не передавав і не позичав йому коштів. У зазначений період часу відповідач проживав у м. Дніпро, а позивач у м. Львів. Позивач займається виробництвом натуральної шкіри та продає її, зокрема й у м. Дніпро. Він був посередником з продажу натуральної шкіри: отримував від ОСОБА_4 вказаний товар на реалізацію, а потім перепродавав його місцевим виробникам взуття. Коли останні розраховувались за шкіру, він повертав гроші позивачу. Такі відносини між сторонами по справі проіснували близько двох-трьох років та не закріплювались ні договорами ні будь якими іншими офіційними документами. Протягом цього часу фактичний борг перед ОСОБА_5 змінювався практично щотижнево. На сьогодні борг існує внаслідок того, що деякі виробники взуття до сих пір не повернули кошти за товар, але сума набагато менша, ніж просить з нього стягнути позивач. Сума боргу, зазначена у розписці, існувала станом на 12.09.2020, однак після цього набагато зменшилась. Вважає, що зі змісту розписки, на якупосилається позивач та яку він не підписував, видно, що дані грошові кошти він не взяв у позивача, а винен йому станом на 12.09.2020. А тому, на його думку, дана розписка не засвідчує факту отримання грошей. Жодних інших документів, які би підтверджували факт того, що він взяв у позивача кошти у борг, немає. Вважає, що позивачем не доведено того, що у нього виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, зазначені позивачем в його обгрунтування.

За таких обставин суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З копії розписки від 12.09.2020 (а.с. 9) та оглянутого в судовому засіданні її оригіналу, судом встановлено, що ОСОБА_2 даною розпискою підтвердив, що винен позивачу ОСОБА_1 в борг суму в розмірі 58000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 31.12.2020. У разі неповернення грошової суми у зазначений строк буде нарахована пеня в розмірі 1,5 %/ місяць від непогашеної суми. Розписка написано власноручно.

За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідност. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, а отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої палати Верховного Суду України від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно достатті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Факт передачі коштів позивачем відповідачу в даному випадку підтверджується розпискою, написаною відповідачем ОСОБА_2 12.09.2020. Дана розписка містить суму коштів, яку отримав відповідач в борг та дату їх повернення. І хоча в своїх письмових запереченнях проти позову відповідач стверджує, що у вказану дату позивач йому не передавав і не позичав коштів, однак при цьому ним не заперечується наявність у нього боргу перед позивачем станом на 12.09.2020 в сумі 58000 доларів США. Так само, як і не заперечується наявність даного боргу станом на сьогоднішній день, лише з вказівкою, що розмір боргу є значно меншим. При цьому, жодних належних та допустимих доказів часткового повернення боргу особисто, або повернення даних коштів іншими особами, внаслідок чого сума боргу зменшилася, відповідач ОСОБА_2 суду не надав.

Вказане, на переконання суду, не спростовує факту укладення договору позики та виникнення правовідносин між сторонами, а також свідчить про те, що відповідач ні в строк, передбачений договором, ні на час розгляду справи грошові кошти позивачу не повернув, а отже боргове зобов`язання позивача перед відповідачем не виконане.

Крім того, суд вважає, що про виникнення між сторонами відносин позики на підставі боргової розписки свідчать результати судово-почеркознавчої експертизи, яка проведена в ході розгляду даної справи.

Так, згідно ухвали суду від 20.02.2023 за клопотанням представника позивача призначено судово- почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи написана розписка від 12.09.2020 року та чи виконаний підпис в даній розписці ОСОБА_2 чи іншою особою? Проведення експертизи доручено експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Згідно висновку експерта від 29.06.2023 №СЕ-19/102-23/5427-ПЧ рукописний текст у оригіналі розписки ОСОБА_2 від 12.09.2020 виконаний ОСОБА_2 .

Вирішити питання «чи виконаний підпис в даній розписці ОСОБА_2 , чи іншою особою?» не виявилося можливим, так як при оцінюванні результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіги, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки часто зустрічаються в почерках різних осіб. Відносно ж розбіжностей не вдалося встановити: чи є вони варіантами ознак почерку (підпису) ОСОБА_2 при виконанні підписів, що не проявилося в наданих зразках, або вони обумовлені навмисною ОСОБА_2 свого підпису, або ж ці ознаки почерку іншої особи. Виявити більшу кількість ідентифікаційних ознак не вдалося через малий обсяг графічної інформації, який міститься в досліджувальному підписі. Дослідження ускладнилося ненаданням вільних зразків підпису ОСОБА_2 (а.с. 119-123).

Отже, судом встановлено, що рукописний текст у оригіналі розписки від 12.09.2020 виконаний саме відповідачем ОСОБА_2 , чого ним не заперечувалось в ході розгляду справи. І хоча не виявилось можливим вирішити питання про те, чи виконаний підпис в даній розписці ОСОБА_2 , проте категоричного висновку про те, що розписка не була підписана ОСОБА_2 , судова почеркознавча експертиза не містить, а відповідно відсутні підстави вважати, що цим висновком спростовується укладення відповідачем вказаного договору позики (розписки).

У постанові Верховного Суду від 22.01. 2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, оцінюючи наданий висновок експерта в сукупності з іншими доказами, попри те, що не підтверджено в категоричній формі належність підпису ОСОБА_2 , однак даного факту і не спростовано. Інших доказів на спростування цього факту відповідачем суду не представлено, тобто ним не доведено своїх посилань на те, що даний договір він не підписував.

Окрім того, суд зазначає, що згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У даному випадку про необхідність надання вільних зразків підпису ОСОБА_2 був обізнаний, вказаних зразків для проведення експертного дослідження він не надав.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що підпис на вказаній розписці йому не належить, не дає підстав вважати про відсутність між сторонами договірних відносин з отримання та повернення позики, оскільки, рукописний текст розписки виконаний ОСОБА_2 , а отже він розумів зміст розписки та підтвердив згоду з викладеними в ній умовами.

На підтвердження невиконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики позивач надав суду оригінал розписки відповідача ОСОБА_2 від 12.09.2020, в якій викладено дані про позичальника та позикодавця, суму отриманих позичальником в борг грошових коштів, підтвердження позичальника стосовно зобов`язання щодо їх повернення та умови повернення таких коштів.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання невиконане.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.11. 2020 у справі № 154/3443/18 (провадження № 61-6026св20).

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що наявність оригіналу боргової розписки в позивача ОСОБА_1 свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 за договором позики від 12.09.2020.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Дослідивши боргову розписку, матеріали справи, установивши, що оригінал розписки знаходиться в позивача, доказів неправомірного володіння даною розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у розписці, враховуючи, що ОСОБА_2 не скористався правом оспорити спірний договір позики на підставі статті 1051 ЦК України, до моменту звернення ОСОБА_1 з вимогами про стягнення заборгованості та не подав відповідний позов під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики та враховуючи, що кошти відповідачем у визначені розпискою строки не повернені, дана сума у розмірі 58000 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦПК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Відповідно до оригіналу розписки від 12.09.2020 відповідач ОСОБА_2 даною розпискою підтвердив, що винен позивачу ОСОБА_1 в борг суму в розмірі 58000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 31.12.2020. Також сторонни визначили, що в разі неповернення грошової суми у зазначений строк, буде нарахована пеня в розмірі 1,5 % в місяць від непогашеної суми.

Представником позивача здійснено розрахунок пені від суми боргу - 58000 доларів США, що становить 870 доларів щомісячно. Та, починаючи з дати, коли відповідач мав повернути вказану суму, з 21.12.2020 по 31.10.2022 дата звернення в суд з позовом, розмір пені складає 19140 доларів США.

Суд погоджується з даним розрахунком, оскільки він проведений виходячи із простроченої суми боргу, відповідно до умов договору. Тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 116629,24 грн. та інфляційних втрат у сумі 721228,79 грн, суд виходить із такого.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц (провадження

№ 14-446цс18).

Представником позивача здійснено розрахунок 3 % річних від суми 2 121 060 грн. за період з 01.01.2021 по 31.10.2022, який склав суму у розмірі 116629,24 грн. (а.с. 12).

З даною сумою суд погодитися не може, оскільки прострочене грошове зобов`язання у відповідача перед позивачем виникло в доларах США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 58000 доларів США, а не з іншої суми в гривнях. Проте, так як позивачем вказаних розрахунків проведено не було, а надані ним розрахунки зроблені з порушенням вищевказаних вимог, тому в цій частині позов позивачем не доведено, а, отже, цівимоги задоволенню не підлягають.

Як не підлягають задоволенню, на переконання суду, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у сумі 721228,79 грн.

Так, положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.06.2022 у справі 591/1517/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц.

За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Враховуючи, що грошове зобов`язання в даному випадку визначене в долларах США, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відсутні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ході судового розгляду судом встановлено, що між сторонами укладено договір позики в іноземній валюті (доларах США). У вказаному договорі сторонни обумовили, що в разі його невиконання у передбачений строк позикодавець має право на стягнення пені у певному розмірі. Даний договір укладено належним чином та у відповідності до норм діючого законодавства. Встановлено судом і те, що взятих на себе за договором позики зобов`язань відповідач не виконав та не повернув позивачеві у визначений договором строк таку ж саму суму коштів в іноземній валюті.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог та вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, оскільки на їх спростування відповідачем не подано жодного доказу, та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в сумі 77 140 доларів США, з яких: 58 000 доларів США - основний борг; 19 140 доларів США - пеня.

Підстав для задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд не вбачає з мотивів, викладених вище.

Оскільки позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати з оплати судового збору у розмірі 12 405 грн., так як дана сума є максимальною при подачі позовної заяви до суду фізичною особою, і часткове задоволення позову в данному випадку не впливає на її розмір, а також 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову, які документально підтверджені (а.с. 1, 20) та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 7170 грн. (а.с. 110).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 192, 204, 207, 524, 526, 533, 545, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 95, 141, 247, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 РНОКПП: НОМЕР_2 , заборгованість в сумі 77 140 (сімдесят сім тисяч сто сорок) доларів США, з яких: 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) доларів США - основний борг; 19 140 (дев`ятнадцять тисяч сто сорок) доларів США - пеня.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі позову в розмірі 12 405 грн. (дванадцять тисяч чотириста пять гривень), 496,20 грн. (чотириста девяносто шість гривень двадцять копійок) судового збору за забезпечення позову та 7170 грн. (сім тисяч сто сімдесят гривень) витрат за проведення судової експертизи.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.А. Штифурко