ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 610/706/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1479/23Головуючий у 1-й інстанції Стригуненко В.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Суддя-доповідач: Дряниця Ю.В.

Судді: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 04.06.2009 року договору (заяви) б/н відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000грн., в порядку та на умовах, встановлених заявою, умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами банку (договір), із встановленими ним же порядком та строками погашенням кредиту.

Проте, відповідач порушила умови договору, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 04.06.2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (на той час ЗАТ КБ «Приватбанк») і ОСОБА_1 , яка станом на 31.12.2015 року становить 22159,23 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 14546,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 904,66 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач, яка у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що місцевим судом безпідставно задоволенні позовні вимоги, оскільки не взято до уваги, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення між сторонами правовідносин.

Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази погодження істотних умов договору, а також не доведено факту користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2009 року між АТ КБ «Приватбанк» (на час укладення договору ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого після проведення 17.07.2009р. державної реєстрації змін є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладений договір б/н шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписану відповідачем , та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

За умовами укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 04.06.2009 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30,00% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони досягли домовленості, про те, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт (а.с. 8-9).

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Проте, відповідач покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 грудня 2015 року становить 22159,23 гривень, що складається з: заборгованості за кредитом - 9563,17 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом - 9977,41 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1087,26 гривень, а також відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг штрафів: 500 гривень (фіксована частина) і 1031,39 гривень (процентна складова).

На підтвердження позовних вимог Банком надано розрахунок заборгованості, а також виписку по карткових рахунках.

Задовільняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, керуючись правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі 342/180/17-ц, виходив із того, що позивачем не надано підтверджень того, що саме наявні в матеріалах справи конкретні умови банківських послуг були запропоновані відповідачу на момент укладення договору, та вона була належним чином з ними ознайомлена.

Проте судом встановлено, що договором, який регулював правовідносини між позивачем та відповідачем була лише заява, що є в матеріалах справи та підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Встановлено, що згідно заяви та довідки, які підписані відповідачем, розмір нарахування відсотків погоджений сторонами становить 2,5 % на місяць, проте згідно розрахунку вказана процентна ставка становить 43,2%. Разом з цим заява, підписана відповідачем, не містить положень щодо зміни розміру відсотків в односторонньому порядку та щодо пені чи штрафу.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що оскільки, фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, стягненню заборгованості за тілом кредиту, відсотками і пені, згідно з погодженим сторонами умовами кредитування.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила факт отримання кредитної картки №816478 04.06.2009 року.

Згідно наданих позивачем виписок по картковим рахункам вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, та неодноразово здійснювала платежі отриманою кредитною карткою. Крім того, вбачається, що відповідач здійснювала часткове погашення заборгованості, що свідчить про визнання нею боргу.

У заяві ОСОБА_1 від 04 червня 2009 року сторонами погоджено проценти за користування кредитом у розмірі 2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості (а.с. 8 на звороті). Аналогічні умови містить і довідка про умови кредитування від04.06.2009 року, підписана ОСОБА_1 .

Враховуючи наданий позивачем розрахунок та порушення періодичності внесення відповідачем коштів на погашення заборгованості по тілу кредиту та оплату відсотків, колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту.

Разом з цим, згідно наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 по відсотках за користування кредитом станом на 31.12.2015 року становить 9977,41 грн. Проте, у вказаному розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом визначено за різними ставками, а саме 22,8%, 30 %, 34,80 %, 43,20% (а. с. 4-9).

Проте позивачем не доведено належне повідомлення відповідача про зміну процентної ставки за укладеним договором. Матеріали справи також не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що сторони домовлялись саме про такі умови кредитування.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Як вірно встановлено місцевим судом, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Враховуючи наведене, та оскільки позивачем не доведено належне повідомлення відповідача про зміну процентної ставки за укладеним договором, то висновок місцевого суду про стягнення з відповідача суми відсотків нарахованих за кредитним договором у погодженому на момент його укладення розмірі є вірним.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження вимог позовної заяви позивачем серед іншого було надано виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 102-113) за період з 06.07.2009 ппо 15.10.2020.

У доводах апеляційної скарги відповідач заперечує факт виникнення між сторонами правовідносин з підстав недоведення позивачем надання відповідачу грошових коштів. Проте, зазначені доводи спростовуються матеріалами справи.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18), на яку, серед іншого звертає увагу заявник у касаційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).

Встановивши те, що за картковим рахунком ОСОБА_1 було закріплено відповідні кредитні картки, та за умов неспростування відповідачем обставин користування цими картками, місцевий суд дійшов вірного висновку про доведення позивачем існування між сторонами кредитних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги щодо непідписання відповідачем анкети-заяви не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Крім того, з матеріалів справи слідує, що в обґрунтування своїх заперечень відповідачем жодного клопотання щодо призначення почеркознавчої чи судово-економічної експертизи не заявлялось.

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції відповідача, висловленій у відзиві на позовну заяву, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 21 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

О.В. Чумак