Справа № 466/7411/22 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/2795/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Матяш С.І.,

з участю представника позивача адвоката Дяківа В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: державний реєстратор Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області Труба Оксана Михайлівна, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівна про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів іпотеки та визнання права власності на об`єкт нерухомості,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 у вересні 2022 року звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державний реєстратор Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області Труба Оксана Михайлівна, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівна про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів іпотеки та визнання права власності на об`єкт нерухомості.

04 вересня 2023 року представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Дяків Володимир Богданович подав до Шевченківського районного суду м. Львова заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування поданої заяви зазначав, що наявні підстави які можуть ускладнити або унеможливити поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся з позовом до суду, просив таку задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Дяківа Володимира Богдановича про забезпечення позову задоволено.

Заборонено суб`єктам реєстраційних дій, державним реєстраторам, нотаріусам та суб`єктам, які вчиняють реєстраційні дії з нерухомим майном та будь-яким іншим особам, які наділені функцією державного реєстратора, вчиняти будь які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомога майна, а саме квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , - вчинення будь-яких реєстраційних дій до вирішення по суті та набрання законної сили рішення суду по цивільній справі № 466/7411/22 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , Треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Державний реєстратор Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області Труба Оксана Михайлівна, Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Гуцал Любов Іванівна про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсними договорів іпотеки та визнання права власності на об`єкт нерухомості.

Не погоджуючись з даною ухвалою ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, оскільки судом не враховано вимоги ЦПК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду.

На думку заявників, жодних причин у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та будь яких сумнівів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду позивачем у поданій заяві про забезпечення позову не наведено. При цьому , позивачем не обґрунтовано, що такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту є необхідним.

Крім того, в порушення вимог процесуального закону оскаржувана ухвала постановлена за відсутності відповідачів у справі.

Просять ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року скасувати.

В листопаді 2023 року зареєстровано відзив адвоката Дяківа Володимира Богдановича на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року, в якому міститься прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю ухвали.

В поданому відзиві адвокат Дяків Володимир Богданович повідомив суд та учасників справи про розмір витрат позивача ОСОБА_3 на правову допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, які складають 10 000 грн. Просив такі стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, предметом позову в цій справі, з урахуванням заяв про зміну предмета позову від 19 грудня 2022 року та 16 серпня 2023 року, є скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання недійсними договорів іпотеки, купівлі-продажу та дарування квартир, належних відповідачам в будинку АДРЕСА_7 , а також визнання права власності на об`єкт нерухомості за позивачем.

У частині першій та другій статті 149 ЦПК України, зазначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18)».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстраційна дія, це державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру (пункт 9 частини першої статті 2 цього Закону).

Згідно із статтею 6 цього Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, оскільки, беручи до уваги предмет спору і зміст заявлених позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду в подальшому та ускладнити ефективний захист і поновлення порушеного права власності позивача на спірні житлові приміщення у разі задоволення позовних вимог, і застосований судом вид заходів забезпечення позову, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 369/13647/17 (провадження № 61-37988св18) та від 25 лютого 2021 року у справі № 202/7641/18 (провадження № 61-17600св19).

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості заяви про вжиття заходів забезпечення позову і, як наслідок, оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала прийнята без участі апелянтів, колегія суддів такі відхиляє, з огляду на положення частини першої статті 153 ЦПК України, згідно з якими заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Враховуючи предмет позову у справі, що переглядається, положення частини п`ятою цієї статті у даній справі є незастосовними.

При цьому колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника (позивача) і не порушує прав та інтересів відповідачів.

Пунктом першим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання щодо забезпечення позову, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду залишенню без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич