Номер провадження: 22-ц/813/6543/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/25824/21

Номер провадження: 22-ц/813/6543/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зєйналової А.Ф.к.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою адвоката Бачинської Анастасії Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М. 25 квітня 2023 року, повний текст рішення складений 01 травня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі - 23 953, 68 євро (еквівалент - 718 107, 37 грн.), з яких: - 23 256 Євро (еквівалент - 69 7191,62 грн.) сума боргу з відсотками; - 697,68 Євро (еквівалент 20 915,75 грн.) 3% річних.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 08 червня 2017 року ОСОБА_2 позичив у неї грошові кошти в сумі - 17 100 Євро, з виплатою 1% щомісячно за користування вказаної суми коштів, про що 08.07.2017 року відповідачем власноручно була складена письмова розписка. Згідно розписки, позичену відповідачем суму коштів, разом з відсотками, останній зобов`язався повернути у строк - до 31 грудня 2018 року.

З січня 2019 року позивачка та її представник неодноразово в усному порядку вимагали від відповідача повернення суми боргу та відсотків. Відповідач в усному порядку обіцяв повернути борг, однак свої обіцянки під різними формальними приводами не виконував. Систематично наголошував, що скоро буде мати необхідну суму і поверне позичені у позивачки кошти. Жодного разу, відповідач відсотки за користування позиченими коштами не виплачував. Зі спливом часу, стало зрозумілим, що відповідач ігнорує вимоги щодо повернення боргу та намагається ухилитись від виконання своїх зобов`язань за договором позики. Станом на момент подачі позову заборгованість відповідача за договором позики від 08.06.2017 року становить - 23 256 Євро, з яких: - 17 100 Євро - основна сума позики; - 6 156 Євро - передбачені договором відсотки за користування коштами за останні 3 роки.

Також, позивачка вважає за необхідне стягнути з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в Євро, які у відповідності до розрахунку склали - 697,68 Євро.

Таким, чином, сума боргу з урахуванням 3% річних, яку позивачка просить стягнути з відповідача становить 23 953,68 Євро, еквівалент якої у національній валюті становить 718 107,37 грн., за курсом НБУ (за даними офіційного сайту НБУ - 1 євро = 29,979 грн.) на день подачі позову (а. с. 1 - 4).

Позиція сторін в суді першої інстанції

Адвокат Бачинська Анастасія Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачка жодних грошових коштів відповідачу не передавала ні особисто, ні через уповноважених представників. У правовідносини позики сторони не вступали. Текст розписки свідчить про фіктивність розписки, оскільки розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (а. с. 81 - 82).

Адвокат Котович Юлія Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_1 , у відповіді на відзив зазначає, що заперечуючи факт позики грошових котів в сумі - 17100 Євро у ОСОБА_1 , відповідач намагається ухилитись від виконання боргових зобов`язань та для цього повідомляє суду нічим не доведену інформацію. Просить врахувати підтверджені належними і допустимими доказами обставини, викладені у відповіді на відзив, дослідити всі надані позивачем докази, правильно з`ясувати спірні правовідносини та задовольнити позов у повному обсязі (а. с. 86 - 90).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_3 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 червня 2017 року, з урахуванням 1% передбаченого договором позики за користування грошовими коштами та 3% річних, на користь ОСОБА_1 у сумі - 23 953,68 Євро, еквівалент в гривнях 963 417,00 грн. 00 коп..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 7 181,07 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується Договором позики грошових коштів від 08 червня 2017 року. Наявність оригіналу Договору позики грошових коштів у позивачки свідчить про неповернення боргу відповідачем.

З врахуванням 1% за використання відповідачем вказаної суми коштів, що передбачено договором позики від 08 червня 2017 року, заборгованість відповідача становить - 23 256 Євро, з яких: - 17 100 Євро - основна сума позики; - 6 156 Євро - передбачені договором відсотки за користування коштами за останні 3 роки.

Доводи відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами. Розрахунок заборгованості, нарахування 1% за використання суми коштів, передбачених договором позики, та 3% річних також відповідачем не спростовувано. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню (а. с. 138 - 139).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Бачинська Анастасія Володимирівна, діюча від імені ОСОБА_2 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що 1) судом невірно встановлено обставини справи щодо фіктивності розписки; 2) судом не враховано, що відповідно до п. 15 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення грошового зобов`язання; 3) судом не було враховано, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики; 4) суд безпідставно не врахував посилання відповідача на те, що на момент складення розписки позивачка була за межами території України, що виключає можливість надання нею коштів (а. с. 142 - 147, 152 - 157).

Позиція позивачки в суді апеляційної інстанції

Адвокат Котович Ю.В., діюча від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що доводи апеляційної скарги про фіктивність розписки є недоведеними. Безпідставними є посилання апелянта на прикінцеві та перехідні положення ЦК України, оскільки договір позики був укладений та передбачав повернення коштів за три роки до початку введення в Україні карантину. Стягнення відсотків за користування кредитом після закінчення дії договору є правомірним. Посилання апелянта на відсутність ОСОБА_1 на території України в період - червень 2017 року - липень 2017 року не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи (а. с. 195 - 198).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 червня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Бачинської А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (а. с. 166 - 166 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.08.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргу адвоката Бачинської А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року (а. с. 173 - 173 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 року призначено апеляційну скаргу до розгляду (а. с. 178).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 року задоволено клопотання адвоката Бачинської А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а. с. 179 - 180).

Сторони у судове засідання не з`явились.Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Адвокат Бачинська А.В., діюча від імені ОСОБА_2 , на зв`язок з судом в режимі відеоконференції не вийшла.

Відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бачинської А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

08 червня 2017 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 17 100 (сімнадцять тисяч сто) Євро, з виплатою відсотків у розмірі - 1% щомісячно за використання ним вказаної суми коштів, про що 08.07.2017 року ОСОБА_2 власноручно була складена письмова розписка. Згідно розписки, позичену ОСОБА_2 суму коштів, разом з відсотками, останній зобов`язався повернути у строк - до 31 грудня 2018 року.

Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, борг з відсотками не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання.

По справі виникли правовідносини з договору позики.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви частково прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 08.07.2017 року, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки, 08 червня 2017 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 17 100 (сімнадцять тисяч сто) Євро, з виплатою відсотків у розмірі - 1% щомісячно за використання ним вказаної суми коштів, про що 08.07.2017 року ОСОБА_2 власноручно була складена письмова розписка. Згідно розписки, позичену ОСОБА_2 суму коштів, разом з відсотками, останній зобов`язався повернути у строк - до 31 грудня 2018 року.

В матеріалах справи (а. с. 68) міститься оригінал розписки, яка підтверджує факт отримання грошових коштів відповідачем за Договором позики грошових коштів від 08 червня 2017 року.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми з обов`язком їх повернення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 08.07.2018 року.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання апелянта, що в період червень 2017 року липень 2017 року ОСОБА_1 не перебувала на території України, що виключає можливість надання нею в борг грошових коштів, спростовуються наявними матеріалами справи.

В матеріалах справи міститься довідка ДМС України в Чернівецькій області від 16.01.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_1 01.06.2017 року звернулась до УДМС у Чернівецькій області із заявою про оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон в регламентному порядку. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформлено - 04.07.2017 року, та був він отриманий ОСОБА_1 - 18.07.2017 року (а. с. 91).

Отже, вказане спростовує доводи апелянта, що як на день надання грошових коштів в борг (08.06.2017 року), так і на дату складення розписки (08.07.2017 року) ОСОБА_1 була поза межами території України.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з вимогами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд враховує, що наявність оригіналу Договору позики грошових коштів у позивачки свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Відповідно до договору позики відповідач ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 17 100 (сімнадцять тисяч сто) Євро, з відсотків у розмірі - 1% щомісячно за використання ним вказаної суми коштів.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З врахуванням вищевказаних положень законодавства, вимоги позивача про стягнення 1% за користування коштами після спливу визначеного договором строком повернення коштів є такими, що не ґрунтуються на вимогах законом.

Відповідно до договору від 08 липня 2017 року, датою отримання відповідачем коштів є - 08 червня 2017 року, а строк повернення коштів визначений договором є - 31 грудня 2018 року.

Отже, 1% за користування коштами повинен нараховуватись за період з 08.06.2017 року по 31.12.2018 року (1 рік 6 місяців 23 дні).

З 08.06.2017 року по 08.12.2018 рік 1% за користування коштами становить 3 078 Євро (18 місяців х 1%).

З 08.12.2018 року по 31.12.2018 рік 1 % за користування коштами становить - 127 Євро (127 Євро/31 дні х 23 дні).

З огляду на вказане, заборгованість за відсотками становить 3 205 Євро.

Отже, з врахуванням 1% за використання відповідачем вказаної суми коштів, що передбачено договором позики від 08 червня 2017 року, загальна заборгованість відповідача становить 20 305 Євро, з яких: - 17 100 Євро - основна сума позики; - 3 205 Євро - передбачені договором відсотки за користування коштами.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, щодо незастосування судом штрафних санкцій в силу п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України.

Відповідно до п. 15 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Колегія суддів зазначає, що повернення коштів за договором позики визначено - 31.12.2018 року, до запровадження на території України коронавірусної хвороби COVID-19.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3 % річних проводиться за формулою С х 3 х Д / 365 / 100, де

С сума заборгованості;

Д кількість днів прострочення.

Сума заборгованості - 20305 Євро.

Період прострочення: листопад 2020 листопад 2021.

Кількість днів прострочення 365.

20305 х 3 х 365 / 365 / 100 = 609,15 Євро.

Тобто, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 20305 Євро складає - 609,15 Євро.

Вимога про стягнення боргу та 3 % річних в іноземній валюті (Євро) є обґрунтованою, виходячи з наступного.

Відповідно до висновків Великої палати Верховного суду, викладених в Постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18), гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до норм ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що загальна сума боргу, з урахуванням 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача становить 20 914,15 Євро.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бачинської А.В., діючої від імені ОСОБА_2 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню: 1) з відповідача на користь позивачки документально підтверджений сплачений останнім судовий збір у загальній сумі 7 181,07 грн. (а. с. 14) пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (87,31%), тобто у розмірі 6 269,79 грн. = 7181,07 грн. х 87,31%; 2) з позивачки на користь відповідача документально підтверджений сплачений останнім судовий збір у загальній сумі 10 771,62 грн. (а. с. 171) пропорційно розміру відмовленим у задоволенні позовним вимогам (12,69%), тобто у розмірі 1 366,91 грн. = 10 771,62 грн. х 12,69%.

Виходячи з положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальній сумі 4 902,88 грн. = 6 269,79 грн. 1 366,91 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бачинської Анастасії Володимирівни, діючої від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2023 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики від 08 червня 2017 року, з врахуванням 1% передбаченого договором позики за користування грошовими коштами та 3 % річних, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_2 ) в сумі 20 914 Євро (двадцять тисяч дев`ятсот чотирнадцять) євро 15 центів.

В решті позову відмовити.

Здійснити остаточний розподіл судових витрат

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою - АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 4 902 (чотири тисячі дев`ятсот дві) грн. 88 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе