_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/7720/23
Провадження № 2/947/1763/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Солтановської Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким: стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію матеріальної шкоди в розмірі: 166 місяців х 6700 = 1 112 200 (один мільйон сто дванадцять тисяч 200 гривень); стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 7 000 000 (сім мільйонів) гривень.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року, його визнано невинним за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, і судом виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Позивач стверджує, що внаслідок завідомо незаконного порушення відносно нього кримінальної справи, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного притягнення як обвинуваченого, та інших процесуальних дій, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 7 000 000 гривень.

Також зазначає, що моральна шкода полягає в тому, що йому було завдано глибокі моральні страждання, його життя протягом 13 років перетворилося на суцільні муки та страждання. Його звичайний образ життя було порушено, постійно турбування про своє майбутнє, призвело до погіршення стану здоров`я оскільки він постійно знаходився в стресовому стані і, як наслідок, кардіологічної кризи - ішемічна хвороба серця, внаслідок дій прокуратури, яка відкидала очевидне і наполягала на застосуванні судом вигаданих фактів, що призвело до затягування розгляду справи на 14 років тривалості, що в свою чергу призвело до онкологічного захворювання і визнання людиною з інвалідністю II групи по життєво, зважаючи на розрив природних зв`язків з тими, хто ще до цього вважався товаришами і з якими втрачено добрі відношення і, як наслідок, зважаючи на незворотну втрату чверті продуктивного проміжку часу через безпідставність звинувачення.

Окрім того, позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду у сумі 1 112 200 гривень, яка складається із середньої заробітної плати на час порушення кримінальної справи. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 10.03.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

28 березня 2023 року від третьої особи Державної казначейської служби України надійшли до суду пояснення на позовну заяву, в яких вони просили врахувати при розгляді справі дані пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

03 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на пояснення Державної казначейської служби України.

05 квітня 2023 року представник відповідавча Одеської обласної прокуратури надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

06 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 надав до суду відповідь на відзив Одеської обласної прокуратури.

Ухвалою суду від 10 квітня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача Прокуратури Одеської області Елісашвілі Олена Миколаївна у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в Одеській області у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, в матеріалах справи містяться їзх пояснення, в який вони просять відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, 29 вересня 2008 року що органами досудового слідства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було порушено кримінальне провадження № 69, за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Після тривалого та ретельного розгляду цієї кримінальної справи Приморським районним судом м. Одеси 25 травня 2015 року винесено постанову, якою кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 345 КК України повернуто прокурору м. Одеси для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2015 року скасовано, справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду іншим складом суду.

Крім того, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2017 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 знову було повернуто прокурору для організації додаткового розслідування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.06.2018 року постанову суду першої інстанції скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.

Вказані обставини встановлені вироком Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року, яким ОСОБА_1 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, визнано невинним і судом виправданим за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.07.2022 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 26.05.2021 року було змінено шляхом виключення із мотивувальної частини вироку суду абзаців №№ 41, 42 та 43. В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишено без змін.

Із метою захисту своїх порушених прав, позивач просить відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного порушення кримінальної справи та довготривалого кримінального провадження, що підтверджується виправдувальним вироком суду.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства,встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету(пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України .

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого.

Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На теперішній час єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих.

Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вищевказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року винесена у справі № 686/23731/15-ц.

В даному випадку судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , незаконно перебував під слідством та судом, а від так на підставі положень Закону № 266/94-ВР має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Так, з матеріалів справи вбачається, щопозивач перебував під слідством та судом з 29.09.2008 року - з моменту порушення щодо нього кримінальної справи по 26.07.2022 року - до моменту винесення постанови Одеського апеляційного суду, якою залишено без змін вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2021 року, яким позивача визнано невинним. Отже, строк перебування позивача під слідством та судом становить 165 місяців та 28 днів.

Відповідно до статті 13 Закону про порядок відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Позивач ОСОБА_1 визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 7 000 000,00 гривень не наводить жодного обґрунтованого розрахунку та визначає даний розмір на власний розсуд (довільно).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач повинен був обґрунтувати, якими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а також надати до суду обґрунтований розрахунок суми моральної шкоди, яку він просить стягнути.

Поряд з цим, розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися залежно від характеру немайнових втрат, зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд звертає увагу, що позивачем необгрунтовано завищено розмір моральної шкоди, що на його думку, підлягає відшкодуванню на його користь.

Так, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі №752/17832/14-ц.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Обов`язок доказування наявності шкоди та обґрунтування її розміру покладено на позивача відповідно до вимог статті 81 ЦПК України. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні міститися не лише позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Так, завдану моральну шкоду ОСОБА_1 обґрунтовує наступним чином:

- «з 08.12.2008 року по 26.01.2009 року стаціонарно лікувався в кардіологічному відділі Одеської міської клінічної лікарні № 9 після серцевого нападу і виписаний з діагнозом: гіпертонічна хвороба II ст. важка артеріальна гіпертензія, ішемічна хвороба серця»;

- «з 10.01.2017 року по 08.02.2017 року знаходився в стаціонарному відділенні в лікарні КУ «ООПТД» через операцію по видаленню ракової пухлини. Лікування безстрокове»;

- «13.06.2017 року медико-соціальною комісією визнано людиною з інвалідністю ІІ по життєво».

Однак, суд звертає увагу, що жодних доказів того, що вищевказані хвороби були спричинені виключно внаслідок дій посадових осіб прокуратури позивач не надає, крім того, ОСОБА_1 є людиною похилого віку, що, на думку суду, і могло зумовити виникнення чи загострення хронічних хвороб.

Водночас, жодних доказів на підтвердження того, що по відношенню до ОСОБА_1 був здійснений фізичний чи психічний вплив та в чому він виражався позивач не надає, з клопотанням про проведення експертизи щодо причинно-наслідкового зв`язку не звертався.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з цим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року (зміни внесені Законом від 15.05.2018 № 2415-VІІІ).

З урахуванням викладеного, враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного періоду ( 165 місяців і 28 днів) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом, а саме з 29 вересня 2008 року по 26 липня 2022 року, тобто 165 місяців та 28 днів сума шкоди складає 376 668,70 гривень (165 місяців 28 днів х 2 270,00 гривень).

Визначені судом розміри відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають безспірному списанню казначейством з відповідного рахунку Державного бюджету України, як це передбачено п. 35 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників».

Приходячи до такого висновку, суд бере до уваги, що клопотання про призначення судової експертизи щодо визначення розміру моральної шкоди та причин її виникнення позивач у судовому засіданні не підтримав та просив його не розглядати, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог суду не надав.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 1 112 200 гривень.

Стаття 1 Закону Закону № 266/94-ВР визначає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Також, статтею 2 Закону про порядок відшкодування шкоди встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у таких випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частино 1 статті 3 вказаного закону, зокрема, передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно статті 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних постанов чи рішень щодо відсторонення ОСОБА_1 від посади під час проведення досудового розслідування органами досудового розслідування, прокуратури чи суду не виносилось, тому у позивача відсутнє право на відшкодування заробітку відповідно до Закону про порядок відшкодування шкоди.

Поряд з цим, посилання позивача на те, що він був позбавлений можливості повноцінно працювати за фахом, як захисник, оскільки відповідно до пункту 4 частини 1 статті 61 Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 суд не приймає до уваги з огляду на те, що вищевказана процесуальна норма втратила свою чинність 13.04.2012 року, а тому починаючи з цієї дати позивач мав право відновити свою діяльність за фахом, не вжиття ним таких дій свідчить про його вольове рішення, яке не пов`язано з розглядом кримінальної справи щодо нього.

Додатково суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що до моменту порушення щодо нього кримінальної справи він здійснював адвокатську діяльність та мав дохід від цього, а також щодо розміру його доходів.

Крім того, позивч був не позбавлений права надавати юридичні консультації та приймати участь у якості представника в цивільних та господарських процесах.

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-89 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення йому матеріальної шкоди у розмірі 1 112 200 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме в часині стягнення на його корить моральної шкоди у сумі 376 668,70 гривень, в іншій частині суд відмовляє у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 16, ч. 3 ст. 23, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ч. ч. 1, 2 ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ від 06.12.2016 № 1774-VІІІ, ст. ст. 314-318, 263,268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 376 668,70 гривень.

В решті позовних вимог у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 24.05.2023 року