Справа № 752/3712/23
Провадження № 2/752/3904/23
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2023 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Литвиненко Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності, честі, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

в лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив визнати, що поширені відповідачем відомості, не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача; зобов`язати відповідача спростувати відомості, вибачитись перед позивачем при свідках за приниження честі та гідності позивача, розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, а також стягнути із відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 2000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач займає посаду директора ТОВ «Міксмарт». 03.02.2023 року приблизно о 22-50 год. за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 7 в приміщенні продуктового магазину « Міксмарт » зайшов відповідач із невідомою особою. В присутності продавчині магазину ОСОБА_3 , відповідач зателефонував позивачу та в телефонній розмові зневажливо поставився до позивача, порушуючи право честі та гідності позивача. Відповідач публічно почав грубо, агресивно, нецензурною лайкою, висловлюватись в бік позивача в присутності інших осіб, звинувачуючи позивача в порушенні правил реалізації продуктів харчування та неналежному відношенні до покупців. Так, в розмові відповідач із використанням нецензурних слів казав, що добереться до позивача, та він тут не буде працювати, оскільки, не вміє вести бізнес. Відповідач погрожував позивачу, що не дозволить вести підприємницьку діяльність, погрожував розправою, одночасно, демонстративно перекидаючи товари, які були розміщені на полиці в магазині. Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача була принижена його честь та гідність, ділова репутація, а також позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях та переживаннях, та яка позивачем оцінена в сумі 2000,00 грн., оскільки, відповідач образив позивача перед іншими людьми, в т.ч. перед підлеглим працівником магазину та поширив неправдиві відомості щодо позивача, що принижують позивача, як керівника, в очах його працівників. Позивач вказує, що мав сильні переживання та хвилювання, і повинен був виправдовуватись перед підлеглим працівником, що він нічим не завинив відповідачу та не заслуговує такого публічного приниження. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року, було вирішено перейти до розгляду даної справи із викликом сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не подав.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 статті 277 ЦК України відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного - виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014.

Отже, презумпція недостовірності негативної інформації про особу, передбачена частиною 3 статті 277 ЦК України, втратила свою чинність на підставі Закону №1170-VII від 27.03.2014, виходячи з чого, в силу положень статей 12, 13, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт не тільки поширення інформації відповідачем, а й факт її недостовірності, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачем було зазначено, що 03.02.2023 року приблизно о 22-50 год. за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 7 в приміщенні продуктового магазину « Міксмарт » відповідач, в присутності інших осіб, зателефонувавши позивачу зневажливо поставився до позивача, почав грубо, агресивно, нецензурною лайкою, висловлюватись в бік позивача, звинувачуючи позивача в порушенні правил реалізації продуктів харчування та неналежному відношенні до покупців.

Позивач вказує, що в розмові відповідач із використанням нецензурних слів казав, що добереться до позивача, та він тут не буде працювати, оскільки, не вміє вести бізнес. Відповідач погрожував позивачу, що не дозволить вести підприємницьку діяльність, погрожував розправою, одночасно, демонстративно перекидаючи товари, які були розміщені на полиці в магазині.

На підтвердження зазначених обставин стороною позивача було надано суду відеозапис із камери спостереження від 03.02.2023 року, однак, зазначений відеозапис не містить звуку, та встановити, що відповідач перебував саме в магазині ТОВ «Міксмарт» за вказаною в позові адресою, та, телефонував саме позивачу, ображаючи та погрожуючи, останньому, в зв`язку з чим, на переконання суду, викладені в позові обставини стороною позивача належними та достатніми доказами не доведені.

Окремо варто вказати на те, що у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 ст. 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, зазначив, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Повертаючись до обставин встановлених судом у цій справі суд зазначає, що стороною позивача не було доведено належними доказами те, що відповідачем було поширено недостовірну інформацію щодо позивача, як і не було надано суду жодних достовірних доказів заподіяння шкоди діловій репутації позивача.

Крім того, зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Суд звертає увагу, що враховуючи вищевикладену практику Верховного Суду, якщо суб`єктивна думка, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ч. 3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищенаведеного, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не було доведено те, що висловлена відповідачем інформація не була виражена у формі оціночного судження, критичного зауваження, а тому відповідно є недостовірною інформацією, а відтак згідно статті 277 ЦК України ця інформація не підлягає спростуванню.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача. Зокрема, в чому саме полягало погіршення ділової репутації позивача та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, та належними доказами не доведені, а відтак суд не вбачає підстав для визнання поширеної відповідачем інформації такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також для зобов`язання позивача спростувати поширені відомості та відшкодувати позивачу моральну шкоду, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 3, 28, 34, 64 Конституції України, ст. ст. 200, 269, 277, 297, 302 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 110, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист гідності, честі, ділової репутації, та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий Н.П. Чередніченко