Постанова

Іменем України

23 травня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5839/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 28 грудня 2022 року

в складі судді Зотько Т. А.

у цивільній справі №754/1059/22 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення боргу за договором позики

У С Т А Н О В И В:

В січні 2022 року ОСОБА_2 , посилаючись на не виконання боржником умов договору позики, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 118 827 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2022 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, а саме те, що надана позивачем розписка не містить анкетних даних як позичальника, так і позикодавця, як і не містить зазначення документів, що підтверджували б особу чи інші дані, які дають можливість ідентифікувати позичальника та позикодавця.

Судом не враховано, що розписка не містить відомостей про дату передачі грошових коштів та відомостей про зобов`язання ОСОБА_1 повернути саме грошові кошти. Також в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів.

Додав, що з розписки не вбачається яким чином та за якою адресою мають бути надані паспортні дані особи, не надано відомостей про отримання цих даних саме на виконання цієї розписки та того, що такі дані отримані саме від ОСОБА_1 .

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилався на те, що він заперечує отримання від позивача будь-яких коштів і у відзиві на позовну заяву надав пояснення обставин знайомства з позивачем, а також те, що не має з останнім дружніх чи товариських відносин, що могли б передбачати отримання коштів в боргу.

Також, як на підставу скасування рішення суду в апеляційній скарзі посилався на постанови Верховного Суду, в яких висловлено правові висновки щодо застосування норми матеріального права у спорах про стягнення боргу за договором позики.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом надсилання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електронну адресу, яку він для комунікації із судом вказав у своїй апеляційній скарзі (а. с. 70, 81-82, 90-91).

Згідно правового висновку, висловленого, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №759/14068/19 та у постанові від 20.01.2023 у справі №465/6147/18, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. Суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Крім того, суд повідомляв ОСОБА_1 про розгляд його апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення сторін за допомогою засобів мобільного зв'язку, які зазначені останнім в апеляційні скарзі (а. с. 70, 89).

Позивач належним чином повідомлявся про розгляд апеляційної скарги відповідача в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи шляхом надсилання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги (а. с. 81-82, 85-86).

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який оформлено розпискою.

В розписці від 01.07.2021 зазначено, що: " ОСОБА_1 отримав в борг у ОСОБА_2 118 827 грн, що складає 4 400 доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 01 жовтня 2021 року".

Також в розписці зазначено, що остання написана ОСОБА_1 особисто та добровільно. Паспортні дані надасть в електронному вигляді.

Оригінал розписки від 01.07.2021 судом долучено до матеріалів справи (а. с. 26).

Матеріали справи не містять доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в борг грошових коштів в сумі 118 827 грн.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема боргову розписку, та надавши цьому доказу належну правову оцінку, з урахуванням норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, а саме положення ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не виник обов`язок повернути грошові кошти, оскільки в розписці не вказано про такий обов`язок, спростовуються текстом розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 бере грошові кошти у ОСОБА_2 саме у борг, правова природа якого правильно судами встановлена як договір позики, який передбачає обов`язок боржника повернути позику позикодавцю.

Так, Верховний Суд при застосуванні положень ст. 1046, 1047 ЦК України в своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зокрема, зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20 та в багатьох інших постановах, в тому числі й постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16 та від 04.03.2020 у справі №632/2209/16, на які посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі та невірно тлумачить їх на власний розсуд.

Також не можуть бути прийняті до уваги аргументи скаржника про те, що розписка не містить зобов`язання щодо повернення коштів, з огляду на таке.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_2 , яку останній надав до матеріалів справи, свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 грошові кошти не повернув.

Крім того, особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця,

вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо). Зазначене узгоджується зі змістом статті 545 ЦК України (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №128/891/20-ц).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність між сторонами

правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки як вже вказувалося вище, наявна у позивача розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена ним, а доказів того, що ОСОБА_2 неправомірно заволодів цією розпискою до суду не надано.

Установивши, що зобов`язання ОСОБА_1 про повернення позивачу суми

боргу підтверджуються наявною в останнього письмовою розпискою, умови

якої щодо повернення коштів, отриманих у позику, позичальник не виконав, суд

першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача

на користь позивача суму боргу, обумовленої договором позики.

З огляду на вищевказані обставини, посилання в апеляційній скарзі на те, що розписка не містить анкетних даних позичальника та позикодавця не спростовують висновку суду про отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 в борг грошових коштів на підставі договору позики від 01.07.2021, оформленого розпискою, та обов`язку про повернення боргу позикодавцю.

З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи скаржника про те, що в розписці не зазначено яким чином має бути надано паспортні дані ОСОБА_1 позивачу та подальше їх отримання останнім.

Доводи скаржника про те, що він заперечує отримання від позивача будь-яких коштів та з такими проханнями до останнього не звертався теж не спростовують висновку суду про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, та фактично є припущеннями, про що й вказав суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Тому такі доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу колегії суддів та відповідно не потребують додаткового правого аналізу, оскільки на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться до незгоди скаржника з висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідач заперечуючи факт отримання у позивача в борг коштів не доводив обставин того, що він не складав та не підписував розписку від 01.07.2021.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, а відтак відсутні підстави для скасування рішення суду.

Розглядаючи спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус