П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 754/4348/23

Провадження: № 22-ц/824/12975/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Мережко М. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Малярчук Тетяни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О.В.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення оплати житлово-комунальних послуг,

у с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ТОВ «Перший український експертний центр» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, постачання яких, з 01.10.2012 року здійснює ТОВ «Перший Український експертний центр», що підтверджується актом прийому-передачі послуг. Відповідачка своєчасно не сплачувала кошти за надані позивачем послуги централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення, у зв`язку з чим, за період з 01.12.2016 по 31.12.2019 роки утворилась заборгованість у розмірі 9 642 грн. 09 коп. Відповідачка в добровільному порядку заборгованість не погашала, а тому позивач просив суд стягнути з відповідачки: 9642,68 грн. - оплати житлово-комунальних послуг (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), 1498,44 грн. - втрати від інфляції (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), 611,49 грн. - три проценти річних від простроченої суми (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 травня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експортний центр»: 9642,68 грн. - оплати житлово-комунальних послуг (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), 1498,44 грн. - втрат від інфляції (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), 611,49 грн. - три проценти річних від простроченої суми (період нарахування з 01.12.2016 по 31.12.2019), 5000 грн. - витрат на правничу допомогу, 2684 грн. - судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням адвокат Малярчук Т. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та не дотримання норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення з урахуванням заяви про застосування строків позовної давності.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідач отримала копію оскаржуваного судового рішення 15 червня 2023 року. Окрім того, повідомила, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не мала змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи, адже не була ознайомлена зі змістом позовної заяви та документів доданих до неї. Також, зазначила, що позовна заява була подана із пропуском позовної давності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справіта справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 165).

Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 року), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр» (а.с. 15-18).

Позивачем безперебійно надавались житлово-комунальні послуги до квартири, де зареєстрована та проживає ОСОБА_1

ТОВ «Перший український експертний центр» та ОСОБА_1 уклали договір №4475/1 про надання послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій від 16.05.2013 року (а.с. 22).

Згідно умов вищезазначеного договору відповідачка зобов`язана оплачувати послуги у встановлений договором строк.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті наданих їй послуг, зокрема, за період з 01.12.2016 по 31.12.2019 роки у розмірі 9 642 грн. 09 коп. (а.с.10-11).

03.02.2020 року ТОВ «Перший український експертний центр» було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з ОСОБА_1

10.02.2020 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги.

12.05.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу задоволено, судовий наказ від 10 лютого 2020 року, виданого на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр», скасовано (а. с. 24).

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Перший український експертний центр» зазначив, що подання кредитором заяви про видачу наказу в порядку, передбаченому ЦПК, перериває строк позовної давності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача є обґрунтованими та доведеними, а отже, відповідачка зобов`язана оплатити спожиті житлово-комунальні послуги.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо задоволених позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1); без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п. 2); на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п. 4); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (п. 5); складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт (п. 9).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною першою статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, представник відповідача в апеляційній скарзі вказувала, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення у відсутність ОСОБА_1 , чим позбавив її можливості доведення обставин, які мають істотне значення для справи, зокрема, вона, не змогла заявити про сплив строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо прийняття заяви представника відповідача на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом учасників, призначено судове засідання на 23 травня 2023 року (а.с. 166).

Матеріали справи свідчать, що позивач, звертаючись до суду із позовом, зазначив адресу відповідача: АДРЕСА_1 (а.с.1).

Суд першої інстанції направив ОСОБА_1 SMS-повідомлення про виклик до суду в судове засідання призначене на 23 травня 2023 року (а. с. 171).

Згідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання може здійснюватися судом шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень SMS. Водночас, Верховний Суд неодноразово наголошував, що судовий виклик за допомогою SMS вважається належним лише в разі подання учасником справи заяви про таке інформування (постанова КЦС ВС від 27.03.2019 у справі № 201/6092/17), акцентуючи саме на власному волевиявленні та бажанні особи.

У матеріалах справи відсутня відповідна заяви ОСОБА_1 про намір отримання судових повісток в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин, не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив її про дату, час і місце судового засідання.

В контексті наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зміг заявити про сплив позовної давності у суді першої інстанції з об`єктивних причин, що є підставою для вирішення заяви про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц дійшла висновку про те, що, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Колегія суддів ураховує вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, адже можливість відповідача заявити про необхідність застосування позовної давності до ухвалення рішення районним судом не реалізована через невиконання судом процесуальних вимог щодо належного повідомлення сторони про місце та час розгляду справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належить, зокрема, часткова сплата боржником, або з його згоди іншою особою, основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов?язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня, після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов?язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 01 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 01 січня 2004 року. 3 того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб?єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17).

Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред?явлення позову.

3 огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-214ц14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України , заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

За таких обставин, подання позивачем заяви про видачу судового наказу, а також отримання ухвали про скасування судового наказу, не може бути підставою для переривання строку позовної давності.

Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем з 01.12.2016 по 31.12.2019 роки убачається, що ОСОБА_1 регулярно сплачувала плату за житлово-комунальні послуги, внесення останньої плати відбулось у грудні 2019 року у розмірі 1000 грн. 00 коп., що свідчить про часткове погашення наявного боргу (а. с.10 -11).

Указані обставини дають суду підстави вважати, що у даних правовідносинах має місце вчинення відповідачкою дій, що свідчать про визнання нею боргу.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 , частково сплативши заборгованість за житлово-комунальні послуги, перервала позовну давність. Останнє переривання відбулося 25.12.2019 року (а.с. 11).

Тобто, строк позовної давності у даному спорі є пропущеним, оскільки, позивач мав би звернутися до суду з позовними вимогами в межах строків позовної давності, а саме, до 26.12.2022.

Проте, ТОВ «Перший український експертний центр» звернулось до суду лише в квітні 2023 року, тим саме пропустивши строк позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як убачається із матеріалів справи, за подання апеляційної ОСОБА_1 сплатила 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Отже, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених вимог, з ТОВ «Перший український експертний центр» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп., понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Окрім того, в апеляційній скарзі було заявлено вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Адвокат Малярчук Т.В. в інтересах ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги заявляла про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Наявність договірних відносин між адвокатом Малярчук Т.В. та Карпич К.Л. підтверджується договором про надання правової допомоги від 04 липня 2023 року (а.с. 199).

Відповідно до п. 1.3. додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги, сторони погодили вартість надання правничої допомоги за основним договором, у вищевказаній справі, у суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. (а.с. 200).

Відповідно до п. 1.4. додатку № 1 до договору сторони погодили, що гонорар за даним договором має бути сплачений клієнтом на користь адвокатського об`єднання, не пізніше шести місяців після набрання рішенням суду апеляційної інстанції законної сили.

Однак, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг у матерілах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.

За таких обставин, колегія суддів, враховуючи вказані норми права, оцінивши належні та допустимі докази, подані сторонами, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, доходить до висновку про те, що представником відповідачки належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих ним як адвокатом послуг та витрат, понесених на виконання договору про надання правової допомоги від 04 липня 2023 року.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Малярчук Тетяни Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 23 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, офіс № 1004, )на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т. О. Невідома

Судді: В. А. Нежура

М. В. Мережко