Справа № 452/584/22 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/2953/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника АТ «Укрсиббанк» - Івасенко С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2022 року АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликались на те, що ОСОБА_3 має заборгованість перед банківською установою згідно кредитного договору від 30 січня 2006р., який був забезпечений договором іпотеки, укладеного щодо нерухомого майна, - квартири АДРЕСА_1 ;

Рішенням Самбірського міськрайонного суду від 26 травня 2010 року вказану квартиру було визнано спільною сумісною власністю подружжя; враховуючи те, що боржник не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, рішенням місцевого суду від 14 грудня 2010 року із ОСОБА_3 було ухвалено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» 191 277, 95 грн заборгованості та судові витрати.

Вказували, що державним виконавцем на підставі рішення суду відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все його майно. Ще під час провадження у справі в квітні 2010 року дружина боржника ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про визнання договору іпотеки на квартиру недійсним, а також про поділ майна подружжя, зокрема просила визнати її власником спірної квартири та скасувати накладений на неї арешт.

Стверджували, що рішенням Самбірського міськрайонного суду від 21 жовтня 2011р., залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області, такий позов ОСОБА_4 було задоволено; проте Вищий спеціалізований суд України 10 липня 2013р. скасував рішення обох інстанцій та направив справу на новий розгляд; надалі спір розглядався усіма інстанціями і кінцевим рішенням договір іпотеки було визнано недійсним, однак у позові про визнання ОСОБА_4 власником на квартири по АДРЕСА_2 було відмовлено.

Зазначали, що всупереч наведеному ОСОБА_4 звернулася до державного реєстратора про реєстрацію за нею права власності на спірну квартиру на підставі скасованого рішення Самбірського міськрайонного суду.

Вказували, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016р. рішення державного реєстратора Тур Ю.Б. про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 було скасовано; однак надалі, позивачу стало відомо, що квартиру АДРЕСА_1 було відчужено на підставі договору дарування, укладеного 21 січня 2020р. між ОСОБА_4 за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_3 та їх сином ОСОБА_1 ..

На думку позивача, сторони діяли в порушення прав кредитора, недобросовісно, з метою уникнення сплати боргу та звернення стягнення на майно, оскільки рішення суду про стягнення кредитних коштів із ОСОБА_3 залишається невиконаним.

Просили визнати договір дарування квартири недійсним та скасувати державну реєстрацію про право власності за ОСОБА_1 ; стягнути із відповідачів судовий збір, сплачений банком при подачі позову.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року позов АТ «Укрсиббанк» задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований у реєстрі №120, посвідчений 21.01.2020 року приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно, - квартиру із реєстраційним номером 09 за адресою: АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 35121826, здійснений 21.01.2020р. на підставі рішення приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Швець Л.С.

У частині позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності відмовити за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 із кожного у користь АТ «Укрсиббанк» по 3 101 грн. понесених документально підтверджених судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що він на законних підставах набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки станом на 21 січня 2020р. Відчужувач останньої - ОСОБА_4 була правомірним власником даної квартири, про що свідчить наявна державна реєстрація речового права на майно, та відсутність жодних перешкод, обмежень чи обтяжень щодо розпорядження ОСОБА_4 згаданою квартирою шляхом укладення договору дарування, у ОСОБА_4 як власника вказаної квартири станом на 21 січня 2020 р. не було жодних майнових зобов`язань перед AT «Укрсиббанк».

Вказує, що відсутні ознаки зловживання правом та вчинення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки після укладення договору дарування квартири, ОСОБА_4 передала йому квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується тим, що він в ній зареєстрований, проживає та є абонентом по оплаті комунальних послуг що вбачається з копії громадянського паспорту, довідок та рахунків, які містяться в матеріалах справи.

Також стверджує, що рішення суду про визнання недійсним договору дарування від 21 січня 2020 року та про скасування державної реєстрації права власності впливає на права і обов`язки приватного нотаріуса Швець Л.С. Самбірського районного нотаріального округу, а відтак вважає, що оскільки, нотаріус Швець Л.С. Самбірського районного нотаріального округу не залучений до участі у даній справі, то це позбавляє в законний спосіб ухвалити рішення суду по суті, та є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника АТ «Укрсиббанк» - Івасенко С.М. на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 21 січня 2020 року був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_5 та її сином ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Швець Л.С. за реєстровим №1598.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року

- визнано за позивачем ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1

- визнано недійсним договір іпотеки від 30 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», згідно якого в іпотеку передано вищезгадану квартиру:

- виключено це майно з акту опису і його арешту, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу ДВС Самбірського МРУЮ на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25 лютого 2010 року, виданого Самбірським міськрайонний судом Львівської області вищевказану квартиру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 10 липня 2013 року справ вищевказане рішення скасовано разом з ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 жовтня 2012 року, якою це рішення було залишено без змін, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним реєстратором Реєстраційної служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області Тур Ю.Б., на підставі скасованого рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 листопада 2011 року, 17 листопада 2014 року проведено державну реєстрацію цього майна за ОСОБА_4 (право приватної власності на 1/1 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 1 квітня 2015 року було винесено остаточне рішення по зазначеній справі та залишено без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2014 року, яким:

- визнано недійсним договір іпотеки від 30 червня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», згідно якого в іпотеку передано вказану квартиру;

- визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 та транспортні засоби;

- виключено з акту опису й арешту майна серії АА №927086, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25.02.2010 року, виданого Самбірським міськрайонним судом від 29.12.2009 року, 1/2 квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 ;

- у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про поділ майна та визнання за нею права власності на квартиру квартири АДРЕСА_1 , - відмовлено.

Таким чином згідно рішення Самбірського міськрайонного суду від 26 травня 2010р., яке набрало законної сили і залишилось чинним, квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак, відповідач ОСОБА_4 , діючи в такому разі недобросовісно та достовірно знаючи про скасоване рішення суду, оскільки її представник брав участь у судових засіданнях, неправомірно зареєструвала право власності за собою на спірну квартиру вцілому.

Крім того, судом встановлено, що на підставі виконавчого листа №7-1757 від 25 лютого 2010 року державним виконавцем ВДВС Самбірського МРУЮ 16 квітня 2010 року був складений акт серії АА №927086 опису й арешту майна, згідно якого накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; виконавчий лист було видано на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2009 року по цивільній справі №2-1257/2009р., яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 191 277,95грн. та судові витрати.

Оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2014 року виключено з акту опису й арешту майна серії АА №927086, складеного 16 квітня 2010 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції на підставі виконавчого листа №2-1257 від 25 лютого 2010 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області від 29 грудня 2009 року, 1/2 квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , проведена державна реєстрація спірної квартири за ОСОБА_4 (право приватної власності на 1/1 частки квартири) на підставі скасованого рішення суду, неодмінно порушує права банку, як стягувача у наявному виконавчому провадженні, оскільки такий має право погасити заборгованість ОСОБА_3 перед банківською установою за рахунок належної йому 1/2 частки вказаної квартири.

Із тих підстав позивач змушений був звертатися до суду із заявою про поворот виконання рішення, котра була задоволена року ухвалою Апеляційного суду Львівської області 19 травня 2016 та допущено поворот виконання рішення Самбірського міськрайонного суду від 21 жовтня 2011р., скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на 1/1 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Тлумачення цієї статті свідчить, що фіктивний правочин - це правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися. Цей правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України), тобто результату, що мав би наставати в дійсному правочині. Між тим у фіктивних правочинах спостерігається і неузгодженість між волею і волевиявленням. Адже при їх вчиненні у сторін відсутня воля на те, що вони виразили зовні. Конструкція фіктивного правочину дозволяє поширювати її на будь-які правочини (односторонні, дво чи багатосторонні), хоча, зазвичай, застосовується щодо договорів.

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, і визначаючи суб`єктів, які вправі його оспорювати, слід враховувати положення частини третьої ст. 215 ЦК України, відповідно до якої це може бути сторона правочину або інша заінтересована особа.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин вчинюється лише для виду, без наміру створити ті правові наслідки, які логічно слідували б із цього правочину. Таким чином має місце лише «імітація» правочину. Тому такий правочин завжди вчинюється умисно. Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В іншому випадку (наприклад, якщо лише одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, до яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна.

У постановах від 19 жовтня 2016 у справі №6-1873цс16 від 23 серпня 2017 року в справі №306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року в справі №359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення ст. 234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 7 грудня 2018 року в справі №910/7547/17 зроблено висновок, що «з конструкції частини третьої ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора».

Укладаючи 21 січня 2020 року оспорюваний договір дарування, дарувальник ОСОБА_4 була обізнана про наявність у колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_3 невиконаних кредитних зобов`язань, які встановлені судовим рішенням, яке з 2011 року перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі і на час розгляду справи залишається невиконаним; обізнана про наявність спору щодо квартири та про існування рішення суду, яким було скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за нею в цілому, а також про поворот виконання скасованого рішення. Отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили, а саме звернення стягнення на це майно; незважаючи на це, 21 січня 2020 року відповідач ОСОБА_4 дарує квартиру АДРЕСА_1 сину ОСОБА_1 згідно договору, де правовою підставою належності відповідачу ОСОБА_4 на праві власності цієї квартири зазначено скасоване рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 жовтня 2011 року.

Пунктом 6 ст. 2 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої ст. 13 цього кодексу при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення банківській установі перешкод у стягненні боргу за рахунок частки боржника в майні; дії відповідача ОСОБА_4 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому захисту своїх порушених майнових прав, шляхом звернення стягнення на частку боржника ОСОБА_3 у вказаній квартирі, яка належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Так само у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження №61-156св17) зроблено висновок, що «згідно частини третьої ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги щодо предмета спору, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 , відчужуючи спірну квартиру своєму сину, не передбачала реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, її дії направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

За наведених обставин, враховуючи, що позивачем доведено недобросовісність дарувальника, зокрема те, що відповідач ОСОБА_4 знала, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю (рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 травня 2010 року), у співвласника колишнього чоловіка ОСОБА_3 є невиконані кредитні зобов`язання перед позивачем, право власності за нею зареєстроване на підставі скасованого судового рішення, згоди на дарування відповідач ОСОБА_3 надати не зміг би, оскільки всі його майнові активи знаходяться під забороною відчуження, накладеними виконавчою службою, а тому укладення договору дарування квартири від 21 січня 2020 року суд першої інстанції обґрунтовано розцінював як спосіб уникнення звернення стягнення на це майно та дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_4 була добросовісним власником спірної квартири і не мала жодних зобов`язань перед позивачем, а державна реєстрація права власності на спірну квартиру за нею станом на момент укладення договору дарування не була скасована не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки остання, знаючи що спірна квартира є спільною сумісною власність та про те, що у співвласника ОСОБА_3 є невиконані кредитні зобов`язання перед AT «Укрсиббанк», вчинила активні дії з метою виведення квартири АДРЕСА_1 із співвласності відповідача ОСОБА_3 , хоча знала про протиправність таких дій, оскільки такі завдають шкоди позивачеві та унеможливлюють виконання судового рішення про стягнення з останнього заборгованості за рахунок майна, яке перебуває у його власності.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення з підстав незалучення до участі у справі приватного нотаріуса Швець Л.С. також не заслуговують на увагу, оскільки згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.