Ширяївський районний суд Одеської області
17.05.2023 Справа №: 518/250/23 Провадження № 2/518/138/2023
Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

17 травня 2023 року

Ширяївський районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Тарасенка М.С.,

секретаря судового засідання Шевчук Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання права власності на частину спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27 квітня 1996 року між нею та ОСОБА_2 Ширяївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу є дитина- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Так як спільне життя не склалось, то 21 лютого 2020 року рішенням Ширяївського районного суду Одеської області шлюб між сторонами був розірваний. На даний час сторони проживають окремо.

Під час шлюбу, а саме 25.02.2001 року за спільні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_1 . Оскільки договір купівлі-продажу сторони не встигли посвідчити нотаріально, дійсність договору підтверджено в судовому порядку. Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 20.04.2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , та визнано за відповідачем право власності на вищезазначену квартиру. 31 травня 2005 року бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 49 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру, про що записано у реєстрову книгу №1стор.49.

Спірний будинок ОСОБА_3 зазначає, що сторони придбали за спільні кошти, які накопичили спільною працею. Між ними ніяких домовленостей та договорів укладено не було. Добровільно поділити квартиру в натурі відповідач категорично не бажає.

У зв`язку з чим, позивачка просить визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В судове засіданні позивач не з`явилась, була належним чином повідомлена про судовий розгляд, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, подав до суду заяву, в якій зазначив, що з позовними вимогами згоден, просив розглянути справу у його відсутності.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що з 27.04.1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 21 лютого 2020 року.

За час спільного проживання сторонами, відповідачем ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Добровільно визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 відповідач не бажає.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст.368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»(далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою також роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 Постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За наведених обставин, при визнанні позову відповідачем, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину спільного майна подружжя

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст.4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст.60, 65, 70, 71 СК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 3086 гривень 09 копійок.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 22.05.2023 року.

Суддя М. Тарасенко