Постанова

Іменем України

23 травня 2023 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7840/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 березня 2023 року

в складі судді Саадулаєва А. І.

у цивільній справі №761/20667/22 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал",

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Канцедал Олександр Олександрович,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

У С Т А Н О В И В:

11 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника Кожем ' яченка В. В. , подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій посилаючись на те, що рішенням суду від 14.02.2023 його позов задоволено, однак не вирішено питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (далі - ТОВ "Вердикт Капітал", Товариство) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн 00 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач, діючи через представника, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права та без врахування правових Висновків Верховного Суду, в яких містять висновки щодо вирішення аналогічних процесуальних питань.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового про відмову в ухваленні додаткового рішення з підстав не подання позивачем доказів оплати гонорару адвоката або інших витрат, а відтак і не понесення витрат на правничу допомогу.

Зазначав, що судом першої інстанції не враховано правового висновку, сформульованого у численних постановах Верховного Суду, згідно якого до понесених стороною витрат на професійну правничу допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Суд не дослідив умов договору про надання правничої допомоги, щодо визначення гонорару адвоката у фіксованому розмірі, не врахував правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19, згідно якого при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, так як наслідок дійшов помилкового висновку, що позивачем не надано доказів розрахунку витрат на правову допомогу.

Звернув увагу, що згідно судової практики, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/12876/19, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Також, як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що він не отримував від відповідача відзиву на позовну заяву та клопотання про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі, як того вимагає ст. 191 ЦПК України. Додав, що 28.12.2022 через Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС ним було подано клопотання про надання можливості ознайомитися з поданими відповідачем матеріалами. Однак дане клопотання судом було проігноровано.

Вказав, що оскільки клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу подано з порушенням вимог ст. 191 ЦПК України, то таке клопотання не повинно враховуватися судом при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17.03.2023 та ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат.

Сторони, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та своїх представників не направили. Представник позивача Кожем ' яченко В. В. подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту позовної заяви, позивач зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу у даній справі становить фіксований розмір гонорару адвоката в сумі 12 000,00 грн, що визначено в договорі про надання правничої допомоги, укладеної з адвокатом. В прохальній частині позовної заяви позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви ОСОБА_1 долучив: копію Договору про надання правової/правничої допомоги №394/22 від 08.08.2022, укладений між адвокатом Кожем'яченком В. В. та ОСОБА_1; копію Опису надаваємих послуг до Договору про надання правової/правничої допомоги №394/22 від 08.08.2022; копію Ордеру на надання правничої (правової допомоги) Серія АІ №1268392 від 08.08.2022, згідно якого адвокат Кожем'яченко В. В. має право надавати правничу допомогу ОСОБА_1 в Шевченківському районному суді м. Києва та Київському апеляційному суді та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №4881/10 (а. с. 9-16).

Отже, клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було викладено у позовній заяві, докази (крім доказів оплати послуг адвоката) для вирішення цього клопотання, зокрема вищевказані договір про надання правничої допомоги, в якому визначено фіксовану розмір гонорару адвоката та опис надаваємих послуг були надані до закінчення судових дебатів у справі, тобто в строк визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують оплату послуги на надання правничої допомоги.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим, з наступних підстав.

Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Здійснивши аналіз вищенаведених положень ЦПК України, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував на те, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Даний висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, провадження №61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, провадження №61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, провадження №61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі №640/4126/19, провадження №61-14735св20 та ін.

Такий підхід також прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі №813/481/18, провадження №К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі №640/10548/19, провадження №К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, провадження №К/9901/22452/20.

Крім того в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц міститься висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Також колегія суддів враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18) (офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява №37083/03, пункт 106).

Згідно з матеріалами справи сторони договору про надання правничої допомоги погодили, що клієнт сплатить адвокату гонорар у розмірі 12 000,00 грн протягом 30 діб після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Як вже вказувалося вище, рішення у даній справі ухвалено судом 14.02.2023, яке не оскаржено відповідачем та набрало законної сили 16.03.2023. Матеріали справи не містять доказів виконання даного рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та правовими висновками Верховного Суду.

З цих же підстав колегія суддів вважає безпідставними заперечення відповідача, викладені у клопотання про зменшення судових витрат, щодо відсутності доказів оплати витрат на правничу допомогу.

Отже, наведені вище обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення.

Вирішуючи заяву про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатом Кожем'яченком В. В. укладено Договір про надання правничої допомоги (далі - Договір) (а. с. 9-13).

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що за надання правової допомоги (правничої) допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару у розмірі 12 000,00 грн.

В пункті 3.7 Договору сторони визначили, що гонорар сплачується клієнтом на протязі 30 діб після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В Описі надаваємих послуг до Договору №394/22 від 08.08.2022 адвокат Кожем'яченко В. В. та позивач ОСОБА_1 узгодили мінімальний об'єм надаваємих послуг адвокатом, зокрема: надання первинної консультації клієнту; обговорення механізмів і процедур судового захисту прав клієнта; ознайомлення з документами наданих клієнтом; перевірка та пошук інформації в електронних базах та реєстрах, щодо особи клієнта з метою формування доказової бази; формування доказової бази; підготовка позовної заяви до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви, та надсилання всіх документів до суду; отримання відповідного судового рішення про визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; підготовка та направлення до державного/приватного виконавця відповідної заяви про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження"; отримання постанови державного/приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження; перевірка припинення заходів примусового виконання щодо особи клієнта (а. с. 14).

Згідно із ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Положеннями частини першої статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При цьому, колегією суддів враховано, що докази на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач подав у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, а під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу, на підтвердження чого надав належні докази, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для ухвалення додаткового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню, з огляду на таке.

Як вже вказувалося вище, ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витратна правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В частині 6 статті 137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що до відзиву на позовну заяву, відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" долучив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу (а. с. 68-71).

В обґрунтування клопотання відповідач посилався на те, що до позовної заяви не надано документів, що визначені законом на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу. Надана позивачем копія договору про надання правничої допомоги нечіткої якості, з якої неможливо встановити перелік наданих адвокатом клієнту послуг, затраченого часу на надання тієї чи іншої правничої послуги, вартість робіт.

Також посилався на те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, відноситься до категорії малозначних справ і доводи позовної заяви ґрунтуються на загальновідомих висновках, які зазначені в постановах Великої Палати Верховного Суду, де практика в аналогічних справах є сталою.

Крім того, додав, що вартість адвокатських послуг є завищеною порівняно з іншими витратами на адвокатські послуги в аналогічних справах та є неспіврозмірною у порівнянні з обсягом виконаних робіт, складністю справи та ринковими цінами на адвокатські послуги в аналогічних справа. Вважав, що середня вартість адвокатських послуг в аналогічних справах складає 1 907,00 грн.

Посилаючись на вищевказані обставини, а також на те, що витрати у заявленому позивачем розмірі не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення з ТОВ "Вердикт Капітал" буде становити надмірний тягар, відповідач просив відмовити ОСОБА_1 у стягненні судових витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Колегія суддів частково погоджується з такими доводами відповідача, враховуючи наступне.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім того, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом немайнового характеру про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.10.2022 дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, до якого долучив докази в обґрунтування позовних вимог.

Судом було призначено два засідання, а саме на 19.12.2022, яке згідно Акту Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2022, не відбулося у зв'язку з тим, що суд 19.12.2022 був відключений від електропостачання, та на 14.02.2023, в якому судом ухвалено рішення про задоволення позову (а. с. 83).

При цьому, на обидва судові засідання представник позивача Кожем ' яченко В. В. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача (а. с. 89-95).

Аналіз наведених обставин вказує на те, що дана справа є нескладною, а відтак не потребувала від адвоката позивача значних зусиль у наданні правничої допомоги, зокрема, таких як подання додаткових клопотань та участь в судових засіданнях.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами відповідача у заяві про зменшення судових витрат, що у даній категорії справ сформувалася стала судова практика, що в свою чергу не потребує додаткового правового аналізу з боку адвоката для складання документів та формування правової позиції у справі, як зазначено в Опису надаваємих послуг адвоката.

Також колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що визначений позивачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн є завищеним у даній категорії справ і з тих підстав, що в аналогічних справах, які наведені відповідачем у заяві про зменшення судових витрат та досліджені колегією суддів, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, середня вартість адвокатських послуг становить значно менше ніж 12 000,00 грн, а саме 1 907,00 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що визначений позивачем та його адвокатом розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн є неспівмірним з позовними вимогами, зважаючи при цьому на складність справи та витрачений адвокатом час на надання відповідних послуг, а саме написання та подання позовної заяви.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн у суді першої інстанції не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи і виконаними адвокатом роботами.

Таким чином, відповідачем частково доведено підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що згідно практики Верховного Суду, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом і суд не вправі втручатися в ці правовідносини, з огляду на таке.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що правовий висновок про те, що суд не вправі втручатися в правовідносини між адвокатом та клієнтом міститься в постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Втім колегія суддів зауважує, що як неодноразово зауважував Верховний Суд у своїх постановах суд повинен враховувати останню правову позицію.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Законодавцем визначено, що саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Разом з цим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ОСОБА_1 на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді першої інстанції.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції та про необхідність стягнення з ТОВ "Вердикт Капітал" вартості витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Беручи до уваги те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та допустився порушення норм процесуального права, то ухвалу суду про відмову в ухваленні додаткового рішення в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.

Оскільки скаржник просив скасувати ухвалу та повністю задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, а колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" (; місцезнаходження: м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, 5-Б) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 (шість тисяч) грн 00 коп.".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус