ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1796/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/616/23 Категорія: 304090000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Черкаський апеляційний суд у складі колегії:

суддів Новікова О.М., Фетісової Т.Л., Гончар Н.І.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору застави укладеним, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13.05.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у сумі 50000,00 грн. Отримання вказаних коштів відповідачем стверджується власноручно написаною відповідачем розпискою про одержання коштів.

Під час укладення договору позики, відповідач зобов`язався у разі не виконання боргового зобов`язання у строк, зазначений умовами договору, передати позикодавцю земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, кадастровий номер :01:004:0044 із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2215 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

З метою підтвердження таких намірів, сторони 13.05.2020 року уклали договір застави земельної ділянки, який нотаріально не посвідчували.

Позивач наполягає, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, а тому у нього виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, що і стало причиною його звернення до суду із вказаним позовом.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:

- визнати дійсним договір позики, укладений 13.05.2020 року між ним та ОСОБА_2 з моменту його укладення;

- визнати договір застави земельної ділянки, площею 0.2215га, за кадастровим номером :01:004:0044, місце розташування АДРЕСА_1 дійсним з моменту його укладення;

- визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, площею 0.2215га, за кадастровим номером :01:004:0044, місце розташування АДРЕСА_1 в рахунок виконання зобов`язань за договором позики.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання дійсним договору позики, не передбачений законом для застосування до цих спірних правовідносин.

Такий спосіб захисту, як визнання договору дійсним може бути застосований судом виключно в окремо визначених цивільним законодавством випадках. Зокрема, за правилами частини другої статті 215 ЦК України у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Судом звернуто увагу на те, що для дійсності укладення договору позики достатньо укласти його в письмовій формі із зазначенням основних його умов (сума позики, строк повернення, тощо). На відмінну від договору позики, договір застави у відповідності до вимог ст. 577 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, якщо предметом застави є нерухоме майно.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, суд дійшов висновку, що застосування ст. 220 ЦК України у даних правовідносинах є безпідставним, оскільки однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Отже, відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави та визнання за позивачем права власності на вказану земельну ділянку, що належить на праві власності відповідачу, оскільки договірні зобов`язання між сторонами щодо цього не посвідчені нотаріально, підстави для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України не встановлені, а визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики, законом не передбачено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконними та необґрунтованими, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити по суті спору нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сторони досягнувши згоди щодо істотних умов договору та за погодженням сторін вирішили посвідчити договір позики та договір застави нотаріально, але до теперішнього часу відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, від нотаріального посвідчення договору застави ухиляється, мотивуючи браком коштів та часу.

Вказує, що йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 намагається продати належну йому на праві особистої власності земельну ділянку, незважаючи на укладений договір позики та договір застави.

Зазначає, що до цього часу, у встановлений договором позики термін, грошові кошти в розмірі вказаному у договорі позивачу не повернуті, що свідчить про порушення відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до наданої суду копії договору позики від 13.05.2020 року ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_2 (позичальник) грошові кошти в сумі 50000.00 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику позикодавцеві у строк до 13.05.2022 року.

За домовленістю сторін (п. 5) сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які ОСОБА_2 зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника.

У разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і строки , передбачені чинним законодавством (п. 7).

Для забезпечення даного договору сторони вирішили також укласти договір застави земельної ділянки, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 13).

Відповідно до наданої копії договору застави земельної ділянки від 13.05.2020 року, який укладений між ОСОБА_1 (заставоутримувач) та ОСОБА_2 (заставодавець), заставодавець передає в заставу заставоутримувачеві належне йому на праві власності майно, а саме: земельну ділянку 0.2215 га, з кадастровим номером :01:004:0044, місце розташування: АДРЕСА_1 , як забезпечення повернення позики від 13.05.2020 року, у випадку відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за договором позик, а також відшкодування витрат зі звернення стягнення на предмет застави в повному обсязі, визначеного на момент фактичного задоволення вимог.

Відповідно до п. 17 вказаного договору застави, цей договір набуває чинності після його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання заставодавцем своїх зобов`язань за договором позики від 13.05.2020 року.

Право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0.2215 га, з кадастровим номером :01:004:0044, місце розташування: АДРЕСА_1 стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №198073.

Згідно з вказаним державним актом цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства.

Належність вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 , її кадастровий номер, площа, місце розташування та цільове призначення також стверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу №НВ-023 від 05.02.2023р.

До матеріалів справи додана копія розписки ОСОБА_2 від 13.05.2020 року про отримання від ОСОБА_1 у позику коштів в розмірі 50000,00 грн., які він зобов`язувався повернути до 13.05.2022 року.

Щодо визнання дійсним договору позики

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. строком до 13 травня 2020 року, що також підтверджується розпискою відповідача.

Отже, договір позики був укладений у письмовій формі, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Таким чином, він є дійсним в силу закону. Додаткового визнання дійсним зазначеного правочину закон не вимагає, дійсність договору ніким не оспорюється, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову в частині визнання дійсним договору позики.

Щодо визнання дійсним договору застави

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про заставу» у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.

Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Отже, відповідно до положень закону, що діяв на час укладення договору, а саме станом на 13 травня 2020 року, договір повинен бути нотаріально посвідченим на підставі правовстановлюючих документів.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За наявності певних обставин такий договір може бути визнаний судом дійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Укладений між сторонами договір за своєю суттю є договором застави нерухомого майна, а тому, за положеннями частини другої статті 13 Закону України «Про заставу» вказаний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Проте всупереч зазначеним вимогам закону договір застави земельної ділянки не був нотаріально посвідчений.

Оскільки саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів під час такого посвідчення не може бути підставою для визнання договору дійсним та з урахуванням того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що позивач наполягав на нотаріальному посвідченні договору, а відповідач ухилився від такого посвідчення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у даній частині.

Щодо визнання права власності на земельну ділянку в рахунок виконання зобов`язань за договором позики

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частинами першою, другою статті 577 ЦК України, визначено якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не уклали у належній формі договору застави, відповідне обтяження майна не зареєстровано у встановленому законом порядку, а умова договору застави про право кредитора в разі невиконання зобов`язання з повернення коштів звернути стягнення на майно є нікчемною, а тому не створює будь-яких юридичних наслідків. Отже суд першої інстанції, зробив правильний висновок, що немає підстав для стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку в обраний позивачем спосіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обрав певний спосіб захисту своїх прав шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості за договором позики, позов не містить самостійної вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики. Отже, звертаючись із позовом у справі, яка переглядається, позивач на власний розсуд обрав спосіб захисту порушеного права, предмет та підстави позову.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2023 року.

Судді: