Справа № 308/1837/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

25 жовтня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Зарева Н.І., за участю:

секретаря судового засідання - Віраг Е.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , до

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

про припинення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що їм на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Вказують, що у квартирі з 12.07.2007 зареєстрований також ОСОБА_3 , який не проживає у житловому приміщенні близько 16 років, так як в 2007 році виїхав до Угорської Республіки.

Однак, факт його реєстрації у квартирі створює для позивачів перешкоди у користуванні житлом та порушує їх права як власників, позаяк відповідач не бере участь в утриманні житла, комунальні платежі не сплачує.

На підставі наведеного позивачі просять визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою (житловим приміщенням) АДРЕСА_3 .

У судове засідання позивачі не з`явилися, однак, просили суд про розгляд справи без їх участі та участі представника. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, у зв`язку з чим суд розглянув справу у його відсутності за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Позивачі проти ухвалення заочного рішення не заперечили, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_3 .

Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.02.2007 серії НОМЕР_4 , тип об`єкта: квартира, адреса об`єкта: АДРЕСА_2 , власниками є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , форма власності: приватна спільна сумісна.

Зазначене також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серія ССС № 406832, номер витягу: 13984890, дата: 22.03.2007, реєстраційний номер: 17758871, номер запису: 1401, в книзі:7. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 22.03.2007.

На підставі Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 19.12.2009 ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину НСВ № 659659 від 29 вересня 2022 року, ОСОБА_1 є спадкоємицею за померлим чоловіком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видане свідоцтво: право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 . Спадкова справа № 58/2022, зареєстровано в реєстрі за № 1766. Приватний нотаріус І.С. Гецянин.

Згідно з довідкою від 09.02.2023 № 03-26/386, виданою Чопською міською радою Ужгородського району Закарпатської області, в картотеці Відділу ДРН Б РМП Управління ЦНАП Чопської міської ради, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з Акту обстеження житлового будинку від 23.01.2023 за адресою: АДРЕСА_2 , в квартирі фактично проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .Зареєстрований в житловому приміщенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично не проживає з 2007 року, оскільки виїхав за межі України.

Оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 319 ЦК України закріплено норму, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР визначені права власника житлового будинку (квартири), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Зокрема, згідно з ч. 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Право члена сім`ї власника житла на користування цим житлом закріплено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, згідно з ч. 1 статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Приймаючи до уваги, що відповідач не є членом сім`ї позивачів, однак, є зареєстрованим у спірній квартирі з позивачами, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 ,протягом тривалого часу, а саме більше п`ятнадцяти років, не є ні власником, ні співвласником житлового приміщення, разом з власником не проживає, зв`язок з ним позивач не підтримує, спільного господарства вони не ведуть. Доказів на спростування фактів щодо тривалого не проживання без поважних причин за вказаною вище адресою відповідач не надав, так само не надав доказів на підтвердження укладення будь-яких договорів, на підставі яких за ними зберігалося б право користування вказаним помешканням. Таких доказів також не здобуто судом під час розгляду справи. Жодних обставин на підтвердження існування підстав, за якими б за відповідачем зберігалось право користування жилим приміщенням, судом в ході розгляду справи не встановлено.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, суд прийшов до переконання, що позовна заява обгрунтована та підлягає задоволенню.

Крім того, беручи до уваги висновок про задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивачів сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Керуючись ст.ст. 328, 344 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 82, 200, 206, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву задовольнити.

2. Визнати ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , таким, що втратив право користування квартирою (житловим приміщенням) АДРЕСА_3 .

3. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість грн 80 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.І. Зарева