Справа № 369/9796/20
Провадження № 2/369/254/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретарів судових засідань Бугайової М.В., Житар А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Громадянина Королівства ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Громадянин Королівства ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 44 000,00 (сорок чотири тисячі) доларів США та понесені позивачем судові витрати.

Позов обґрунтовано наступним, 28.07.2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, що підтверджується складеною власноручно останньою розпискою від 28.07.2017 року.

За даним договором ОСОБА_7 взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 44 000, 00 доларів США терміном максимально на 36 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року (ч. 2). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (ч. 3).

Враховуючи положення ст. 254 ЦК України 36-місячний строк сплив 28.07.2020 року.

Однак станом на момент подання даного позову борг відповідачка не повернула, жодних дій щодо врегулювання даного питання не вжила.

Тому на підставі вищевказаного позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

02.11.2020 від відповідачки ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем не визнаються вимоги позову в повному обсязі. Відповідачка ОСОБА_4 просить суд звернути увагу на те, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала справа № 361/2/18 про визнання правочину недійсним та стягнення грошових коштів за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , стосовно цієї ж розписки, яку Позивач надав, як доказ до Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі №369/9796/20.

Також Позивач стверджує, що 28 липня 2017 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується складеною власноруч Відповідачем розпискою від 28.07.2017 року.

Позивачем не надано договір Позики на який він посилається та за яким бажає стягнути кошти надано лише розписка.

Позивачем не надано допустимих доказів що дійсно було укладено договір позики.

Також не надано самого договору Позики який і є підставою позову.

У доданій до позову розписці відсутні умови отримання позичальником в борг грошей, а також відсутні зобов`язання їх повернення.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже відповідачка вважає, що позивач безпідставно стверджує, що був укладений договір позики, так як це не відповідає дійсності та матеріалам справи.

Також звертає увагу суду на те, що жодного доказу про передачу грошей, окрім розписки в якій не міститься інформації, щодо умов передачі грошових коштів, дати передачі та зобов`язання повернення цих коштів.

Також відсутня інформація чи взагалі була зазначена сума грошей у Позивача та звідки він їх отримав. Чи знімав Позивач ці гроші з рахунків, чи провозив готівку через кордон, якщо провозив, чи декларував Позивач цю суму.

Відповідач навіть позбавлений можливості подати зустрічний позов про визнання договору позики недійсним, так як договір позики відсутній, як в матеріалах справи так і взагалі ніколи не укладався.

На підставі наведеного вище відповідачка просила суд ухвалити рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог позивачу у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені у заявах по суті справи, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 28 липня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 44 000 доларів США.

На підтвердження укладення договору позики позивачем у справі, надано розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання відповідачкою визначених грошових сум.

При вирішенні вимог даного позову, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що виникають за договорами позики.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Дослідженням змісту розписок, що наявні в матеріалах справи судом встановлено, що вони не містять умов щодо сплати відсотків за користування позикою та строку повернення коштів.

Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписках. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена.

Проте відсутність у розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності.

Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Предметом договору позики від 28.07.2017 у даній справі є іноземна валюта, визначена в доларах, при встановлені країни походження валюти зобов`язання, суд виходить зі змісту розписки, яка містить позначення «$», який вказує на країну походження - США.

Таким чином, суд приходить до переконання, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначеної у розписці від 28.07.2017, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договору позики, що не суперечить положенням статті 533 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів жодними доказами іншу країну походження доларів, яка була вказана у виданій розписці, та не змогла спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем за відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 травня 2020 р. у справі № 583/97/19.

Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Судом встановлено, що у договорах позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення із відповідачки на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 44 000,00 доларів США.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже ураховуючи, що позов задоволений на відповідача слід покласти понесені позивачем судових витрат, що становить 10 510 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Громадянина Королівства ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 44 000 ( сорок чотири) тисячі доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 10 510 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Громадянин Королівства ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий в Україні за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: Тетяна ДУБАС