Справа № 523/7194/22
Провадження №2/523/2147/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"06" квітня 2023 р. м.Одеса
Суворовський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Дяченко В.Г.,
секретар судового засідання - Мішаглі Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовує позов тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований також її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 . Однак, останній з часу розірвання шлюбу, а саме з 2002 року покинув помешкання з усіма своїми речами, в квартирі не проживає, при цьому перешкод в проживанні відповідачу ніхто не чинить. Факт непроживання відповідача у належній позивачу на праві власності квартирі засвідчує відповідний акт.
Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання відповідача у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг з урахуванням зареєстрованих осіб.
Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, при цьому подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом прядку.
За письмовою згодою позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до договору дарування квартири від 31 жовтня 2000 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. та зареєстрованим у реєстрі за №7217, ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прияла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).
З довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради виданій ОСОБА_1 , вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 з 24 січня 2001 року зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Відповідно до копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року шлюб зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.9-10).
Згідно акту від 15 червня 2022 року про не проживання, який складений сусідами за місцем знаходження квартири та завірені керуючим ЖБК «Ленінський -20» Суворовського району м. Одеси, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 з 2002 року не проживає (а.с.8).
Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні права власника закріплені в ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України.
Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Крім того, ст.391 ЦК України встановила, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно абзацу 2 п.34 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. №5 під час розгляду позовів про визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником і попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла і членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням (про позбавлення права користування жилим приміщенням).
Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору).
Відповідно до підпункту 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування ), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02. 2022 року №265 зняття із задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою .
Зібрані позивачем по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач - ОСОБА_2 на спірній житловій площі більше одного року не проживає без поважних на те причин, належні йому речі в квартирі відсутні. Відтак, пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають положенням ст. 405 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.5,6,10,263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Повний текст рішення суду складено 06.04.2023 року.
Суддя: