Справа № 466/5237/23
Провадження № 2-о/466/157/23
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

23 травня 2023 року м. Львів

Суддя Шевченківського районного суду м. Львова Едер П. Т., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , з участю заінтересованих осіб ОСОБА_2 , Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про встановлення факту самостійного одноособового виховання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в:

22 травня 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява в порядку окремого провадження адвоката Паляничко Павла Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про встановлення самостійного одноособового виховання неповнолітньої дитини.

Зазначена заява не відповідає вимогам, що передбачені ст. 294 ЦПК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Із копії паспорта громадянина України, долученої заявником до матеріалів заяви встановлено, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі змісту заяви встановлено, що така подана з порушенням вимог п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 318 ЦПК України, оскільки заявником не надано суду доказів, що підтверджують факт того, що заявник самостійно виховував дитину, проживаючи разом з нею за адресою АДРЕСА_2 .

Окреме провадження, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Заява про встановлення факту повинна бути подана у відповідності до ст. 318 ЦПК України.

Згідно ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні.

Заява про встановлення факту, що має юридичне значення повинна відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам передбаченим ст. 299 ЦПК України, і зокрема, в такій має бути зазначено мотиви встановлення факту та відповідно фізичні особи та організації, які можуть бути заінтересовані у вирішенні справи.

У заяві заявником не обґрунтовано для відновлення яких саме порушених чи невизнаних прав та інтересів необхідно, щоб суд встановив факт того, що він самостійно одноособово виховує неповнолітню дитину, оскільки у заяві заявник не покликається на мету встановлення такого факту, а, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Крім того, до матеріалів заяви про встановлення факту, що має юридичне значення заявником подано клопотання про відстрочку оплати судового збору, посилаючись на фінансовий стан, оскільки він залишився сам з неповнолітньою дитиною, всі обов`язки по утриманню, вихованню та забезпеченні дитини виконує самостійно.

Дослідивши подане клопотання, приходжу наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч. 3ст. 136 ЦПК України). Зміст цієї статті передбачає право суду, а не обов`язок, на свій розсуд відстрочити, розстрочити, зменшити або звільнити від сплати судового збору.

Згідно зі ст.8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони. При цьому, клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в позовній заяві, яка подається до суду, або окремим документом.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст. ст.77,78 ЦПК України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

У пункті 29 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" роз`яснено, що єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків, тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом.

При цьому, питання звільнення, відстрочення або розстрочення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду, і застосовується у виключних випадках за наявності лише вагомих для цього підстав.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Таким чином у клопотанні про відстрочку сплати судового збору заявник повинен не лише навести обставини, які свідчать про його незадовільне (скрутне) матеріальне становище, але й подати до суду відповідні докази.

Порушуючи питання про відстрочення сплати судового збору за подання заяви заявник посилається на фінансовий стан, проте не долучив жодного належного та допустимого доказу на підтвердження такого.

Заявником не надано суду достатніх доказів, які свідчили б про його скрутне матеріальне становище і про неможливість сплатити судовий збір при зверненні до суду із заявою про встановлення факту. Судом не встановлено інших обставин, які б свідчили про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору заявником, тому приходжу висновку, що у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 про відстрочку оплати судового збору до моменту ухвалення судового рішення по даній справі, слід відмовити.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до п. п. 4 п. 1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви у справах окремого провадження фізичною особою належить сплатити судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536,80 грн.

Відтак заявнику слід надати документ, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 536,80 грн.

Згідно ст. 185 ЦПК України, суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 136, 175, 177, 185, 260, 261, 293, 315, 316, 319 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суддя,-

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочку оплати судового збору до моменту ухвалення судового рішення по справі - відмовити.

Заяву ОСОБА_1 , з участю заінтересованих осіб ОСОБА_2 , Управління «Служби у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про встановлення факту самостійного одноособового виховання неповнолітньої дитини залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення недоліків, вказаних у мотивувальній частині даної ухвали - протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити заявнику, що у випадку невиконання вимог ухвали заява буде вважатися неподаною та буде повернута.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя: П. Т. Едер