ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 627/587/20 Номер провадження 22-ц/814/1781/23Головуючий у 1-й інстанції Вовк Л.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача адвокат Кузьменко С.В.

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Хворост Д.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Хворост Дарії Михайлівни

на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 13 грудня 2021 року, ухвалене суддею Вовк Л.В., повний текст рішення складено 23 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2020 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням уточнених поовних вимог, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , визнати за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку домоволодіння за вище вказаною адресою, залишивши 1/2 частку у власності ОСОБА_2 ; стягнути сплачені судові витрати з відповідача на користь позивача.

Позов мотивований тим, що, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі у період з 07.07.2009 року по 05.01.2012 року, ними 10.10.2009 року на підставі договору купівлі-продажу за спільні кошти подружжя було набуто майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на відповідача. Протягом спільного проживання відповідач систематично зловживав спиртними напоями та здійснював фізичне та моральне насильство над дружиною. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово намагалася потрапити до будинку, але відповідач їй не дозволяв, погрожуючи ОСОБА_1 . Позивач боїться свого колишнього чоловіка та не спілкується з ним. Позивач у липні 2020 року дізналася, що відповідач має намір продати будинок. Побоюючись, що відповідач без її згоди продасть будинок, тим самим порушить її право як співласника домолодіння, вимушена звернутися до суду. Посилається на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу майна, що, на її думку, є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 .

Поділено в рівних частках у порядку поділу спільного майна подружжя житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, залишено 1/2 частку домоволодіння у приватній власності ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн., а всього 11 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони перебували у шлюбі та придбали житловий будинок у цей період, тому на майно розповсюджується режим спільної сумісної власності, частки в якій за законом є рівними. Оскільки, спірне майно придбано у період шлюбу, позивач надала свою згоду на придбання будинку, належними та допустимими доказами відповідач не підтвердив, що гроші, витрачені на придбання нерухомого майна, є його особистими, суд дійшов висновку про те, що спірне майно -житловий будинок з господарськими будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності. Сторони шлюб розірвали, домовленості щодо поділу житлового будинку як об`єкта права спільної сумісної власності не досягли, шлюбний договір чи домовленість між подружжям щодо розміру часток у спільній сумісній власності подружжя відсутні. За таких обставин, спір про поділ майна підлягає вирішенню судом з визначенням часток майна дружини та чоловіка рівними.

Суд першої інстанції визнав, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу сторін (з січня 2012 року) не заперечував права позивача на набутий у період шлюбу будинок, не вимагав його поділу, то права позивача не порушувалися. Спір між сторонами щодо поділу будинку виник у липні 2020 року, коли позивач дізналася, що відповідач має намір продати будинок та визнати її такою, що втратила право користування житлом та ОСОБА_2 відмовився від поділу будинку, тому саме з липня 2020 року слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.

Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд взяв до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України та з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено, а також характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, визнав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 11 000,00 грн., понесених нею витрат в суді на професійну правничу допомогу, та сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Хворост Д.М., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що є недоведеним факт, що спірний будинок придбавався за особисті кошти відповідача. Судом не було правильно оцінено докази, надані відповідачем. Вказує, що відповідач з 02.02.2009 року по 17.06.2009 року перебував на роботі вахтовим методом в рф, де заробив в еквіваленті на той час 24880 грн. Перша проплата за будинок відбулася 07.07.2009 року у розмірі 10 000 грн., коли ОСОБА_2 перерахував їх на рахунок продавця ОСОБА_3 07.07.2009 року було укладено шлюб між сторонами. 10.10.2009 року ОСОБА_1 подала заяву нотаріусу, якою надала згоду на купівлю будинку, вказавши, що на його придбаня витрачаються спільні кошти. 10.10.2009 року укладено договір про купівлю спірного будинку у розстрочку за 50 000 грн. на строк до 01.05.2010 року. 12.10.2009 року ОСОБА_2 перераховано на рахунок ОСОБА_3 другу частину коштів у розмірі 30 000 грн. 17.10.2009 року ОСОБА_2 продав свій особистий будинок за 30 000 грн., кошти за який отримав до підписання договору, що підтверджується копією договору купівлі-продажу.14.05.2010 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок продавця ОСОБА_3 останню частину коштів і повністю розрахувався за купівлю будинку. 16.01.2012 року вступило в силу рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами. Вказує, що аналізуючи хронологію подій, очевидно, що перші дві оплати за спірний будинок були зроблені за особисті кошти відповідача. Вказує, що позивач у судовому засіданні пояснила, що у неї були кошти з 2005 року від продажу особистої нерухомості, але доказів даній обставині вона суду не надала. Суд взяв до уваги заяву позивача від 10.10.2009 року, в якій вона надає згоду своєму чоловіку на придбання спріного будинку та стверджує, що купівля відбувається за спільні кошти, але ця заява не може бути достатнім доказом, аби стверджувати, що кошти на придбання майна є спільними, текст договору купівлі-продажу не містить тверджень ОСОБА_2 про те, що кошти є спільними з ОСОБА_1 , тому суд помилково прийшов до висновку, що подана заява позивачем підтверджує факт придбання майна за спільні кошти. Вказує, що суд безпідставно врахував ту обставину, що ОСОБА_1 до укладення шлюбу була зареєстрована в будинку відповідача, жодна із сторін не заявляла вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але судом даний факт був безпідставно враховано, суд вийшов за межі позовних вимог, врахувавши ті факти, про які ніхто не просив. Також є безпідставним посилання на вчинення відповідачем насильства у сім`ї, оскільки дані обставини можуть бути встановлені на підставі належних та допустимих доказів, які суду не були надані. Посилається на правову позицію ВСУ у справі №6-1568ц16. Також вказує, що суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущено, але це не відповідає фактичним обставинам справи. Позивач у суді вказувала, що у 2012 році зверталася до відповідача з вимогою поділити будинок, але він відмовив, тому позивач знала про порушення свого права ще у 2012 році. Позивач не несла витрати з січня 2012 року по утриманню булинку, не вкладала гроші у його утримання та ремонт, не відвідувала його. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач дізналася про порушення свого права лише у липні 2020 року. Також вказує, що спірний житловий будинок з господарськми спорудами має перебудови, збільшилася його загальна площа на 6,1 кв.м. за рахунок перебудови і перепланування, житлова площа збільшилася на 0,6 кв.м., дозвільних документів не надано, тому самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, не може бути предметом поділу між подружжям, що відповідає висновку, викладеному у постанові ВС від 15.04.2020 року у справі №307/3957/14-ц, що не було враховано судом. Судом безпідставно стягнута правнича допомога з відповідача на користь позивача у розмірі 11 000 грн., оскільки ця вимога не була нею заявлена у першій позовній заяві, тому не могла бути задоволена судом. Також вказує, що судом двічі безпідставно були відхилені відводи судді, що свідчить про необ`єктивність суду. Посилається щодо стягнення судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Кузьменко С.В. просить апеляційну скаргу залишити без змін, рішення суду першої інстанції - без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.02.2022 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (т.2 а.с.183).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.02.2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 07.07.2022 року о 16 год. 32 хв., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 190).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 08.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 191).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 22.05.2023 року на 10 год. 00 хв., з повідомленням учасників процесу (т.2 а.с. 192).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст .3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2009 року, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 05.01.2012 року розірвано. Спільних дітей сторони не мають (т.1 а.с. 5,6).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Гук С.Ю. та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.10.2009 року. на ім`я ОСОБА_2 було придбано майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 55,30 кв.м., житловою - 37,30 кв.м.

Вказаний житловий будинок з надвірними будівлями придбаний у продавця ОСОБА_3 за 50 000,00 грн. та 14.10.2009 року право власності за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано у РКП «Краснокутське БТІ» (т.1 а.с. 7,8,12).

Про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_2 також підтверджує Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.08.2020 року (т.1 а.с. 12,19-20).

Згідно п. 3 зазначеного договору купівлі-продажу, продаж будинку вчинено за 50 000, 00 грн., з яких 10 000,00 грн. перераховані на розрахунковий рахунок продавця раніше до підписання цього договору, а решта 40 000,00 грн. будуть перераховані на цей же рахунок до 01.05.2010 року (т.1 а.с.7).

Квитанціями від 07.07.2009 року, 12.10.2009 року, 14.05.2010 року підтверджено, що продавець будинку ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 50 000,00 грн. (т.1 а.с. 105-106).

Згідно п. 10 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 10.10.2009 року зазначано, що покупець ОСОБА_2 заявив, що на придбання будинку ним отримана згода його дружини, про що є її заява, яка знаходиться в справах.

Як свідчить заява ОСОБА_1 від 10.10.2009 року, посвідчена державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Гук С.Ю., вона дала згоду на укладання договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . У вказаній заяві ОСОБА_1 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу (т.2 а.с. 42).

При цьому, договір не містить застережень про те, що гроші, які витрачалися відповідачем ОСОБА_2 на придбання нерухомого майна, є його особистою власністю.

Довідка КП «Краснокутське БТІ» від 26.03.2021 року та технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами КП «Краснокутське БТІ» від 12.03.2021 року свідчить про те, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , існує, його загальна площа складає 61,40 кв.м, житлова площа 37,90 кв.м. На зазначений об`єкт нерухомого майна станом на 31.12.2012 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2009 року (т.1 а.с. 226,227-231).

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 з серпня 2008 року по червень 2016 року працювала в Краснокутській районній лікарні на посаді молодшої медичної сестри полового віддділення (т.2 а.с. 11).

Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_1 з 11.11.2008 року була зареєстрована по АДРЕСА_2 , а саме, у будинку відповідача, який йому належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Краснокутською державною нотаріальною конторою Харківської області від 08.10.2005 року.

Відповідно до довідки Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області №372 від 02.03.2021 року та копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 15.10.2009 року зареєстрована у спірному будинку по АДРЕСА_1 , знята з реєстрації 09.06.2021 року (т.1 а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_2 працював вахтовим методом в ТОВ «СибТрансСтрой» на підставі трудових договорів з 2007 року по червень 2009 року на посаді водія (т.1 а.с. 107,108).

Договором купівлі-продажу, посвідченого 17.10.2009 року державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Гук С.Ю., підтверджується, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 житловий будинок по АДРЕСА_2 , який належав продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.10.2005 року, за 30 000,00 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору (т.1 а.с. 109).

Допитана у справі свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що проживає по сусідству з ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Їй відомо, що ОСОБА_2 за час спільного проживання з ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями та часто бив свою дружину. Після останнього побиття позивач потрапила в лікарню та боялася повертатися додому, шукала інше житло і тимчасово проживала у свідка. Після розлучення сторін та до 2020 року ОСОБА_2 не допускав позивача до спірного домоволодіння. Позивач періодично приїжджала та намагалася потрапити до будинку, але відповідач її не впускав. У 2020 році свідок почула від мешканців селища, що ОСОБА_2 має намір продати будинок та повідомила про продаж будинку позивачу.

Відповідно до виписки з історії хвороби №3870 від 07.12.2011 року, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у Краснокутській ЦРЛ з приводу струсу головного мозку, забію м`яких тканин голови. Крім того, у вказаній виписці зазначено, що ОСОБА_1 була побита чоловіком (т.1 а.с. 17).

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що їй відомо, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 2008 року проживали разом у будинку відповідача в с. Пархомівка та протягом року з метою купити будинок шукали його в смт. Краснокутськ. Потім, як подружжя, сторони придбали спільне домоволодіння та почали проживати в ньому. Також свідок пояснила, що їй відомо зі слів ОСОБА_1 , що в неї були особисті кошти на придбання спірного житла, які вона отримала від продажу будинку з колишнім чоловіком. Крім того, позивач весь час працювала та мала свої доходи.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили суду, що є сусідами ОСОБА_2 та після розлучення сторін вони не бачили, щоб ОСОБА_1 намагалася зайти до спірного домоволодіння, а ОСОБА_2 , щоб їй перешкоджав потрапити до будинку. Позивач в будинку після розлучення не проживала, не займалася утриманням будинку.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона з 2011 року по жовтень 2017 року співмешкала з ОСОБА_2 в будинку по АДРЕСА_1 . За час її проживання у спірному будинку позивач до будинку не з`являлася, утриманням будинку займався ОСОБА_2 , проводив поточні ремонти, на прохання ОСОБА_2 у телефонному режимі знятися з реєстрації позивач відмовляла.

Згідно акту обстеження домоволодіння, проведеного за участю депутата Краснокутської селищної ради від 02.03.2021 року, ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не проживає з 05.12.2021 року (т.1 а.с. 205).

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що грошові кошти для купівлі будинку не відносяться до спільних коштів подружжя та ніяких спільних коштів для купівлі цього будинку позивач ОСОБА_10 не вкладала, є необгрунтованими, оскільки будь- яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Натомість, матеріалами справи, поясненнями ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_6 підтверджується, що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована з листопада 2008 року у будинку відповідача по АДРЕСА_2 та до реєстрації шлюбу вони разом з відповідачем підшукували будинок у смт. Краснокутськ, а потім за спільні кошти придбали домоволодіння. Крім того, ОСОБА_1 до шлюбу та у період зареєстрованого шлюбу працювала та отримувала дохід, що підтверджується її трудовою книжкою, а саме: з серпня 2008 року по червень 2016 року. Надані відповідачем квитанції про передачу грошових коштів продавцю будинку ОСОБА_3 не свідчать про те, що кошти належали особисто відповідачу. Крім того, договір купівлі - продажу будинку не містить застережень про те, що гроші, які витрачалися відповідачем ОСОБА_2 на придбання нерухомого майна, є його особистою власністю, а навпаки ОСОБА_1 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною власністю та придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними за час шлюбу. Крім того, наявність у відповідача коштів, які він заробив, працюючи у рф, та отримав за продаж свого власного будинку, не свідчить про те, що саме за ці кошти було придбане спірне домоволодіння. Посилання відповідача, що він після розлучення сам утримував будинок, проводив поточні ремонти, міняв вікна, двері, втановлював газовий котел, здійснював добудови до будинку, а позивач не утримувала нерухоме майно, не спростовує призумпію спільного майна подружжя та не є підставою для відмови у позові позивача.

При вирішенні спору, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч.3 ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), у постанові Верховного Суду від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

Щодо клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, то суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна,заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу, майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України, викладеної у постанові у справі №6-258цс15 від 23.09.2015 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд першої інстанцї виходив з наступного.

Позивач, звертаючись до суду, сплатила за подачу позову судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору, який підялгає стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрім того, позивач понесла витрати на правничу допомогу адвоката Колісник І.І. по представництву, супроводженню та підготовки заяв та клопотань під час судового розгляду цивільної справи в межах суми гонорару у розмірі 11 000,00 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу ОСОБА_1 надавалася адвокатом Колісник І.І. правнича допомога з надання правої інформації, консультацій, підготовки та подання заяви про збільшення позовних вимог, складання та написання клопотань, участь у судових засіданнях, на підставі договору про надання правової допомоги № 05/2021 року від 01.04.2021 року.

Понесені витрати на правничу допомогу підтверджуються матеріалами справи, а саме: актом приймання-передачі наданих послуг від 12.12.2021 року, розрахунковою квитанцією від 01.05.2021 року, 10.12.2021 року проведеною адвокатом Колісник І. І.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку з господарськими будівлями, визнання за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, залишивши 1/2 частку цього домоволодіння у власності відповідача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як набуте ними за час шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне домоволодіння придбавалося на ім`я відповідача в інтересах сім`ї за спільні кошти сім`ї, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У день укладення шлюбу 07.07.2009 року відповідачем у цей же день було сплачено перший внесок продавцю ОСОБА_3 у розмірі 10 000 грн. з метою придбання спірного домоволодіння в інтересах створеної сім`ї. Як встановлено судом першої інстанції, з 11.11.2008 року до моменту реєстрації у придбаному будинку (15.10.2009 р.) ОСОБА_1 була зареєстрована по АДРЕСА_2 , а саме, у будинку відповідача, який йому належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що може свідчити про спільне проживання сторін до укладення шлюбу (т.2 а.с.10).

Крім цього, як вбачається з п.12 договору купівлі-продажу спірного житлового будинку з господарськими спорудами від 10.10.2009 року, зокрема, сторонам було роз`яснено зміст ст.ст. 65,74 Сімейного кодексу України.

Стаття 65 СК України передбачає право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, при вчиненні договору купівлі-продажу спірного домоволодіння сторонам даного спору роз`яснено наслідки придбання майна у спільну сумісну власність. Згідно ч. 4 цієї статті, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Договір купівлі-продажу від 10.10.2009 року не містить будь-яких застережень про те, що спірне домоволодіння придбавається за особисті кошти відповідача.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що довідка з місця роботи відповідача ТОВ «СибТрансСтрой» від 22.01.2010 року №2010/01-06Б (т.1 а.с. 107) підписана однією особою ОСОБА_11 як на посаді генерального директора та як головного бухгалтера, що вказує на сумнівність доказу, довідка виготовлена компьютерним текстом, не містить штампів та печаток підприємства.

Доводи апеляційної скарги про те, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що є недоведеним факт, що спірний будинок придбавався за особисті кошти відповідача, що судом не було правильно оцінено докази, надані відповідачем, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем у даній справі не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на спірне домоволодіння, оскільки, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Таких доказів відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що аналізуючи хронологію подій щодо придбання житлового будинку, очевидно, що перші дві оплати за спірний будинок були зроблені за особисті кошти відповідача, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у судовому засіданні пояснила, що у неї були кошти з 2005 року від продажу особистої нерухомості, але доказів даній обставині вона суду не надала, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції з урахуваннім фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги заяву позивача від 10.10.2009 року, в якій вона надає згоду своєму чоловіку на придбання спріного будинку та стверджує, що купівля відбувається за спільні кошти, але ця заява не може бути достатнім доказом, аби стверджувати, що кошти на придбання майна є спільними, текст договору купівлі-продажу не містить тверджень ОСОБА_2 про те, що кошти є спільними з ОСОБА_1 , тому суд помилково прийшов до висновку, що подана заява позивачем підтверджує факт придбання майна за спільні кошти, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Отже, подана заява ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу спірного домоволодіння відповідає вимогам СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно врахував ту обставину, що ОСОБА_1 до укладення шлюбу була зареєстрована в будинку відповідача, жодна із сторін не заявляла вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але судом даний факт був безпідставно враховано, що суд вийшов за межі позовних вимог, врахувавши ті факти, про які ніхто не просив, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки судом в цій частині були встановлені лише фактичні обставини справи, інші юридичні факти судом першої інстанції не встановлювалися, посилання на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, є надуманим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущено, але це не відповідає фактичним обставинам справи, то ці доводи також не впливають на законність і обгрунтованість рішення в цій частині, оскільки судом першої інстанції достатньо повно та об`єктивно надана правова оцінка на підставі встановлених фактичних обставин, з правильним застосуванням норм матеріального права щодо строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами має перебудови, збільшилася його загальна площа на 6,1 кв.м. за рахунок перебудови і перепланування, житлова площа збільшилася на 0,6 кв.м., дозвільних документів не надано, тому самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, не може бути предметом поділу між подружжям, що відповідає висновку, викладеному у постанові ВС від 15.04.2020 року у справі №307/3957/14-ц, що не було враховано судом, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки збільшення загальної та житлової площі є незначними. Як вбачається із довідки КП «Краснокутське БТІ» №195 від 26.03.2021 року, загальна площа будинку збільшилася на 6,10 кв.м. у результаті добудови прибудови літ. а2 та знесення перегородки: житлова площа будинку збільшилася на 0,60 кв.м. у результаті знесення перегородки (т.1 а.с.186 зворот), отже, житловий будинок не є самочинним, тому підлягає поділу. У вказаній справі №307/3957/14-ц судами встановлено, що вартість фактично виконаних будівельних робіт по реконструкції житлового будинку після його придбання становить 357 637,40 грн., виконані ремонтно-будівельні роботи в будинку відносяться до реконструкції, при проведенні ремонтно-будівельних робіт по реконструкції житлового будинку загальна площа будинку збільшилась на 44,7 кв.м, вартість добудови становить 285 266,50 грн., вартість житлового будинку з врахуванням добудованих до нього приміщень, проведеного ремонту збільшилась істотно, а саме на 357 637,40 грн., отже фактичні обставини справи не є тотожними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно стягнута правнича допомога з відповідача на користь позивача у розмірі 11 000 грн., оскільки ця вимога не була нею заявлена у першій позовній заяві, тому не могла бути задоволена судом, то ці доводи не є підставою для скасування рішення суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, оскільки згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо відхилення відводів судді не є підставою для скасування рішення суду, оскільки вони грунтуються на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Хворост Дарії Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов