КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 757/50206/20-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1811/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

16 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Малашевському О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою Войцехівського Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаріна О.В. про визнання правочину недійсним, скасування та поновлення запису про реєстрацію права власності,-

В С ТА Н О В И В :

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із даним позовом, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що 28.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 30004/2013/8Т, відповідно до умов якого остання отримала від позивача 5 400 000 грн., що еквівалентно 647 000 доларів США на дату укладення договору.

У січні 2015 року відповідач перестала виконувати умови договору щодо повернення позики. У зв`язку з цим, позивач спочатку 11.03.2015 року, у межах досудового вирішення спору, попередив відповідача про стягнення боргу. Згодом, позивач подав відповідний позов до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року у справі № 761/19282/15-ц, яке постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 року залишено без змін, стягнуто заборгованість за договором позики зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .На виконання рішення Шевченківським районним судом м. Києва було видано позивачу виконавчий лист від 09.09.2020 року у справі № 761/19282/15-ц, згодом 18.09.2020 року відкрито виконавче провадження № ВП 63086057 та накладено арешт майна боржника.

Після ознайомлення з матеріалами виконавчого впровадження, в тому числі з довідкою з Державного Реєстру речових прав від 07.10.2020 року, позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 не має у власності грошових коштів, об`єктів нерухомості. Є лише корпоративні права у ТОВ «Лаккет», які нічого не варті, статутний капітал цього товариства складає 12 000 грн. Також позивачем було встановлено, що ОСОБА_3 продовжує користуватись нерухомим майном, а саме квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка на час подання позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва перебувала у її власності та була відчужена на підставі договору дарування від 23.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. за реєстраційним номером 1054 її матері - ОСОБА_6 .

Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином - ОСОБА_6 на час укладення договору проживала одна у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де і проживає зараз; вона не потребувала подарованої додаткової житлової площі і ніколи її не використовувала. Договір дарування було укладено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, оскільки ОСОБА_6 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (менше ніж через рік) здійснила відчуження даної квартири за договором дарування її онуку ОСОБА_5 - сину ОСОБА_3 , який проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 . Укладення спірного договору дарування ОСОБА_3 зі своїм родичем першого ступеня споріднення ОСОБА_6 відбулося виключно з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Як наслідок визнання договору недійсним позивач з врахуванням остаточної заяви про зміну предмету позову (а.с. 137-140, т. 1) просив:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого 23.10.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В. за реєстраційним номером 1054;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 25530273, проведений на підставі вказаного договору;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 11730432 від 23.10.2015 року;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаріної О.В. про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 31034560 від 21.08.2016 року;

-скасувати запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за № 16010581 від 18.08.2016 року;

-відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру ОСОБА_3

-поновити запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт житлової нерухомості на спірну квартиру в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року, а саме: арешт на квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з рішенням суду, Войцехівський С.П. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність доказів обізнаності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо наявності спору у справі №761/19282/15-ц, оскільки розгляд справи №761/19282/15-ц розпочався 05.08.2015 року, представники ОСОБА_3 приймали участь у розгляді справи, перше судове засідання у справі відбулося 30.09.2015 року, що беззаперечно підтверджується рішеннями суду у справі №761/19282/15-ц, а оспорюваний договір було укладено тільки 23.10.2015 року вважає, що жодних підстав сумніватися в обізнаності ОСОБА_3 щодо наявності спору у справі №761/19282/15-ц через два з половиною місяці після відкриття провадження у справі, суд першої інстанції не мав.

По друге, факт отримання ОСОБА_3 повідомлення від 11.03.2015 року було також встановлено рішенням суду у справі №761/19282/15-ц (а.с.9 -10, т. 1).

Вважає, що Договір дарування квартири відповідає ознакам фраудаторного правочину.

Зазначив, що у ОСОБА_3 відсутнє майно для задоволення вимог кредитора, відповідачка не погашає заборгованість добровільно, рішення суду виконується примусово, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження № ВП 63086057 від 18.09.2020 року (а.с. 5), ОСОБА_3 вживає заходів для уникнення виконання рішення суду.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що такого способу захисту речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права, закон не передбачає, оскільки позивачем окрім позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію заявлено вимогу про скасування рішення державного реєстратора.

Зазначає, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з даним позовом у нього виникло після того як дізнався, що боржник не збирається добровільно виконувати рішення суду.

09 лютого 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, в якій представник відповідача просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись в обґрунтування на те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, зокрема посилався на те, що Договір дарування квартири не є фраудаторним правочинам, оскільки не відповідає критеріям такого правочину. В момент укладення договору дарування квартири, так і в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали умислу уникнути від виконання грошових зобов`язань. Позивачем обрано неправильний спосіб захисту у формі скасування запису про державну реєстрацію. Зміна предмета позову за рахунок заявлення нових позовних вимог не передбачено процесуальним законодавством. Позивач не звернувся з відповідним позовом в межах строків позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що 23.10.2015 р. між ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_8 (обдаровуваний), з другої сторони, було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_4 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаріною О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1054.

Згодом, ОСОБА_6 18.08.2016 року здійснила відчуження даної квартири за договором дарування її онуку - ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 43).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 р., у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15 541 914,65 грн., оскільки ОСОБА_3 не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28.02.2013 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 відчужила майно - квартиру АДРЕСА_4 , 23.10.2015 р., тобто після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості - 07.07.2015 р. (т. 1 а.с. 15-17).

Вказана квартира відчужена на підставі безоплатного договору дарування і на користь близького родича, своєї матері - ОСОБА_4 .

Водночас, судом встановлено, що на час укладення оспорюваного договору дарування, рішення щодо стягнення заборгованості на користь позивача було відсутнє, оскільки відповідне рішення Шевченківського районного суду м. Києва було ухвалене лише 16 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 9-10).

Суд першої інстанції зазначав, що даних щодо отримання відповідачем ОСОБА_3 ухвали про відкриття провадження у справі Шевченківським районним судом м. Києва, судових повісток про виклик до суду у справі № 761/19282/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 суду не надано, а надане суду позивачем повідомлення ОСОБА_3 від 11.03.2015 р. про порушення умов договору (т. 1 а.с. 14) не містить доказів його вручення ОСОБА_3 .

Інших доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 знала про пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості матеріали справи не містить.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надані суду ОСОБА_2 докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача ОСОБА_3 на вчинення фіктивного (фраудаторного) правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань, а посилання позивача, що договір дарування квартири був укладений виключно у зв`язку з пред`явленням позову про стягнення заборгованості є безпідставними, виходячи з такого.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Колегія суддів враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

У даних правовідносинах з матеріалів справи убачається, що 07 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 15 538 260 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідач не виконала у визначений строк свої зобов`язання за договором позики від 28 лютого 2013 року.

23 жовтня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого даруватель подарувала, а обдаровуванаприйняла у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_4 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, у справі № 761/19282/15-ц стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15 541 914 грн 65 коп.

З огляду на вищевикладені обставини, колегія суддівдоходить висновку, що ОСОБА_3 , відчужуючи належну їй на праві власності квартиру по АДРЕСА_4 своїй матері ОСОБА_4 , була обізнана про наявність невиконаних нею зобов`язань по поверненню позики в сумі 5 400 000 грн. та передбачала можливе примусове стягнення з неї на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.

Отже, районний суд, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, не врахував, що у даному випадку: 1) відповідач відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості (позов пред`явлений у липні 2015 року, майно відчужене жовтні 2015 року); 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору (договір дарування); 3) майно відчужене на користь близького родича (матері); 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може реально відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (власність відповідача - ТОВ "Лаккет", не володіє жодним майном та є неприбутковим).

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам свого кредитора за договором позики, ОСОБА_2 , оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника, що не виконав свої зобов`язання по поверненню позики.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання оспорюваного правочину недійсним є доведеними.

Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що 05 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давності у спорі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Як вбачається з практики ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що сталися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 570 рішення від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" за заявою № 14902/04).

Як вбачаєтиься з матеріалів справи, спірний договір дарування квартири укладено23 жовтня 2015 року.

Державна реєстрація права власності на квартиру, набутого ОСОБА_4 за оспорюваним договором дарування, відбулась 23 жовтня 2015 року.

У період з липня 2015 року ОСОБА_2 вживалися заходи щодо забезпечення позову до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту на інші квартири.

Отже, в означений період позивач з відкритих джерел мав реальну можливість довідатися, що з 23 жовтня 2015 року належна боржнику квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність іншої особи (матері сторін ).

Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року було задоволено клопотання представника потерпілого ОСОБА_2 , адвоката Войцехівського С. П., який також представляє його інтереси у даній справі, про накладання арешту, крім іншого, на квартиру АДРЕСА_4 , яка належить сину ОСОБА_3 .

Відтак, станом на вересень 2017 року ОСОБА_2 був обізнаний про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_4 від боржника ( ОСОБА_3 ) до інших осіб.

Натомість, з позовом про визнання недійсним договору про відчуження майна (про визнання правочину недійсним унаслідок його фіктивності) ОСОБА_2 звернувся до суду лише у листопаді 2020 року, тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання представників позивача, що ним не пропущено строк позовної давності, так як його право на пред`явлення даного позову у нього виникло після того як дізнався, що боржник не збирається добровільно виконувати рішення суду про стягнення боргу, оскільки, на переконання колегії суддів, порушення права позивача на отримання суми боргу почалось не з моменту виконання рішення суду про стягнення боргу, а зі спливом строку, до якого відповідач повинна була повернути кошти за договором позики.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія судів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Войцехівського Сергія Павловича в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текстпостанови виготовлено 22 травня 2023року.

Головуючий

Судді