ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3437/23 Справа № 212/9286/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 212/9286/20 за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року,

встановив:

У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі за текстом АТ «Криворізька теплоцентраль»)звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та користується комунальними послугами з централізованого опалення, що надає АТ «Криворізька теплоцентраль».

Відповідач не сплачує у повному обсязі комунальні послуги за централізоване опалення, в зв`язку з чим утворилась заборгованість за період з 01 жовтня 2013 року по 01 грудня 2020 року, яка становить 45 096,93 гривень, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Крім того, у зв`язку з невиконанням обов`язку по оплаті комунальних послуг та наявності боргу, позивач просив стягнути з відповідача суму індексу інфляції в розмірі 11 509,88 гривень та 3% річних в сумі 4 055,95 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 гривень.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за централізоване опалення в сумі 45 096,93 гривень, суму індексу інфляції в розмірі 11 509,88 гривень, 3% річних в сумі 4 055,95 гривень, всього 52 730,68 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 102 гривень.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 09 січня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 30 червня 2021 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона не була повідомлена належним чином про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного, внаслідок чого вона не скористалася своїм правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, а судом порушено принцип повного та всебічного розгляду обставин справи.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідач була позбавлена можливості заявити про це в суді першої інстанції, через неналежне повідомлення про відкриття провадження у справі, була позбавлена права на подання відзиву на позовну заяву.

Вказує, що згідно з наданим суду розрахунком заборгованості, сума боргу по оплаті за централізоване опалення квартири за адресою: АДРЕСА_1 мала б бути стягнута в межах строку позовної давності за період з грудня 2017 року по грудень 2020 року. Звертає увагу, що в заяві про перегляд заочного рішення нею було зазначено, що заочне рішення ухвалено без урахування строків позовної давності.

Також посилається, що вона договір на постачання позивачем послуги централізованого опалення не укладала. Крім того, в квартирі відповідача взагалі відсутнє централізоване опалення, квартиру від`єднано від мережі централізованого теплопостачання і встановлений альтернативний вид опалення автономне газове опалення. Враховуючи наведене, вважає, що вона не є споживачем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надає позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Криворізька теплоцентраль» зазначає, що вимоги відповідача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності, власником є ОСОБА_1 . Як вбачається з довідки, іншим споживачем за вказаною адресою є ОСОБА_1 .

За специфікою своєї виробничої діяльності АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії для потреб опалення і гарячого водопостачання населенню. Даний факт не заперечується відповідачем.

З розрахунку заборгованості за період з 01 жовтня 2013року по 01 грудня 2020 року вбачається, що за вказаний період утворилася заборгованість в сумі 45 096,93 гривень. За вказаний період оплата споживачем не проводилася.

Згідно розрахунку інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу, який надано позивачем, сума даних втрат та відсотків склали відповідно 11 509,88 гривень та 4 055,95 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль», суд першої інстанції керувався Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», та виходив з того, що відповідачка є споживачем житлово-комунальних послуг з централізованого опалення квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які їй надаються АТ «Криворізька теплоцентраль», у період з жовтня 2013 року по 01 грудня 2020 року не сплачувала за теплову енергію, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача АТ «Криворізька теплоцентраль». Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, згідно ст. 319, 321 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 64, 67, 68 ЖК Української РСР наймачі повинні своєчасно та в повному обсязі вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електро- постачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно п. 3 ч.2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно зазначеним нормам закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

В даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими до житла, в якому зареєстрована відповідачка, надавалися житлово-комунальні послуги з централізованого опалення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона не є споживачем послуг позивача з огляду на те, що в її квартирі відсутнє централізоване опалення, квартиру від`єднано від мережі централізованого теплопостачання і встановлено автономне газове опалення, колегія суддів не може прийняти за наступних підстав.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил).

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, було визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг.

Зокрема, вказаним Порядком було установлено, що для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинні звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньо будинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин у розглядуваній справі, відключення споживачів від мережі централізованого опалення в законному порядку мало відбуватись на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади і з дотримання споживачем процедури визначеної Порядком.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

До апеляційної скарги, відповідачем додано копію акту б/н від 30 червня 2011 року, складеного представником КП ЖЕО № 31, який підтверджує відключення від мереж ЦО і ГВП квартири по АДРЕСА_1 , відключення виконано шляхом влаштування ізольованих транзитних стояків ЦО.

Відповідно акту прийомки в експлуатацію газифікованого об`єкту від 15 серпня 2011 року представником ПАТ «Криворіжгаз» підтверджено, що об`єкт (турбокотел) підготовлений до експлуатації та дозволено врізку та пуск газу.

Згідно акту б/н від 20 березня 2012 року складеного представником КПТС «Криворіжтепломережа» під час обстеження за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що мається видимий розрив в системі центрального опалення, гарячого водопостачання, стояки за ізольовані, заглиблені в стіну, система гарячого водопостачання демонтована, пакет документів мається, в приміщенні встановлено автономне опалення, акт опломбування газового лічильника 27 липня 2011 року, пропонується зняти навантаження.

При цьому, апеляційний суд приходить до висновку, що від`єднання квартири від мереж централізованого опалення здійснено відповідачкою самовільно, без дотримання вимог щодо складання та затвердження акту про відключення квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, закріплених у пунктах 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4.

Матеріали справи не містять відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири відповідачки від мережі централізованого теплопостачання та встановлення у квартирі індивідуального (автономного) опалення, із дотриманням вимог вищенаведених правових норм.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги відповідачки, що вона не є споживачем послуг позивача колегією суддів апеляційного суду не приймаються, оскільки відповідачем надано лише акт КП ЖЕО № 31 про відключення квартири відповідачки від мереж теплопостачання, тоді як відповідно до Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, такий Акт має бути затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією, створеною органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15 зроблено висновок, що «відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджених наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року №4 установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому. Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення квартири від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Оскільки відповідачі відключилися від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання».

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2019 року (справа № 490/11619/15-ц, провадження №61-23337св18) та від 18 червня 2020 року (справа №643/133/17, провадження № 61-38460св18).

Таким чином, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка має зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів з централізованого опалення. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неотримання нею наданих АТ «Криворізька теплоцентраль» послуг з опалювання у спірний період, колегія суддів відхиляє, як недоведені.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачка у встановлені законом строки не вносила плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань з 01 жовтня 2013 року по 01 грудня 2020 року.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованим, та таким, що заслуговує на увагу, довід апеляційної скарги відповідачки, про те, що внаслідок неповідомлення її про відкриття провадження по справі та розгляд справи, вона була позбавлена низки процесуальних прав, зокрема права на надання відзиву на позовну заяву. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу, що в заяві про перегляд заочного рішення вона заявляла, що заочне рішення було ухвалено без урахування строків позовної давності і це істотно змінює обставини справи та ціну позову, але судом першої інстанції даний факт не було враховано.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Разом з тим, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Лише той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 317/3698/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц).

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Натомість матеріали справи не містять підтверджень про отримання ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з доданими матеріалами.

Отже, з матеріалів справи убачається, що у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 належним чином не була повідомлена про розгляд справи у суді першої інстанції, у зв`язку з чим при зверненні з апеляційною скаргою заявила клопотання про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи заявлене відповідачкою клопотання, апеляційний суд виходить з наступного.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Надаючи оцінку вказаним доводам суд апеляційної інстанції виходе з наступного.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина 4 ст. 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦПК України).

Частиною 1ст. 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Позивач звернувся до суду з позовом 18 грудня 2020 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період до 17 грудня 2017 року включно.

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 за період з 01 жовтня 2013 року по 17 грудня 2017 року включно, у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права поза межами строку позовної давності.

Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 18 грудня 2017 року по 01 грудня 2020 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

26 квітня 2017 року Верховний Суд України, у справі № 3-1522гс16, сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Таким чином, стягнення інфляційних втрат і 3% річних має відбуватися за останні три роки, які передували зверненню позивача до суду з даним позовом, тобто з грудня 2017 року по 01 жовтня 2020 року, тобто в межах заявлених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суми заборгованості по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з грудня 2017 року по 01 грудня 2020 року включно, в сумі 25 432,10 гривень, суму індексу інфляції в розмірі 1 277,46 гривень, 3 % річних сумі 1 425,67 гривень, а всього 28 135,23 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 974,44 гривень, тобто пропорційно до задоволених позовних вимог (2 102 грн. судовий збір сплачений за подання позовної заяви (а.с. 11) х 46,38% (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 974,44 гривень).

Крім того, з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1690,64 гривень пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (3153 грн. судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги (а.с. 62) х 53,62% (100-46,38) (задоволені вимоги у відсотковому співвідношенні) = 1690,64 гривень).

Відповідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду покладає на позивача АТ «Криворізька теплоцентраль», як на сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судовий витрат на користь ОСОБА_1 у розмірі 716,20 гривень (1690,64 974,44), звільнивши сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги за період з грудня 2017 року по 01 грудня 2020 року в сумі 25 432,10 гривень, суму індексу інфляції в сумі 1 277,46 гривень, 3% річних в сумі 1425,67 гривень, а всього 28 135, 23 гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору, в сумі 716,20 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста