ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7177/23 Справа № 216/4231/21 Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №216/4231/21 за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Криворізьке районне управління ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, за апеляційними скаргами Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Онопченка Ю.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Криворізьке районне управління ГУНП в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 03 листопада 2010 року працівниками слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу №36101107, за ч.3 ст.301 КК України.

10.12.2010р. позивачу по кримінальній справі був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, після чого 19.12.2011р. пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину за ч.3 ст.301 КК України.

04.03.2011р. кримінальну справу № 36101107 від 03.11.2010, за обвинуваченням позивача та інших осіб, направлено на розгляд до Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Постановою судді Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Свистунової О.В. від 19.11.2012р., кримінальну справу №36101107 від 03.11.2010р., направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Залишено обвинуваченим попередній запобіжний захід підписку про невиїзд. Дане кримінальне правопорушення відносно позивача було внесено до ЄРДР 11.06.2013р. за №0000366, за ч.3 ст.301 КК України.

Постановою слідчого СВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лопух Г.В. від 31.03.2014р. закрито кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000366 від 11.06.2013р., відносно обвинуваченої ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю в її діях злочину передбаченого ч.3 ст.301 КК України.

У зв`язку з укладенням шлюбу, позивач змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 .

У період з 03.11.2010 по 31.03.2014р.р. позивач знаходилась під слідством, обвинувачувалась у вчиненні злочинів протягом 3 років 4 місяців 28 днів, чим принижувалась її честь, людська гідність.

В ході проведення досудового слідства по даній кримінальній справі було допитано ряд свідків, проведено обшук, ряд дій та експертиз, після чого було встановлено ряд фальсифікацій та порушень вчинених працівниками міліції з метою незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Характер довгострокового правопорушення відносно позивача, незаконне притягнення в якості обвинуваченої, підписка про невиїзд, проведення незаконних обшуків, арешт майна, викликали глибокі моральні довгострокові страждання, через усвідомлення, що позивач є безвинно обвинуваченою у вчиненні злочину та засудженою до покарання із позбавленням волі. Вищевказані дії призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, обмеження її конституційного права на вільне пересування, вільне користування належним їй майном, позбавило можливості реалізувати свої звички та бажання, погіршили відносини з оточуючими людьми, спричинили довгострокові моральні та фізичні страждання. Страждання проявились у душевних переживаннях та муках, занепокоєнні, постійному нервуванні, соромі, приниженості, страху, відчаю, на нервовому ґрунті, постійно очікуючи або виклику до слідчого, або перебуваючи у стані очікування чергового судового засідання. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 410 000 грн., виходячи із 10 000 грн. за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , у сумі 410 000 грн.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.08.2023 року заяву Державної казначейської служби Українипро перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідач Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду змінити в частині відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості. Судом не взято до уваги, що з 10.12.2010р. відносно ОСОБА_1 під час досудового розслідування та судового провадження у кримінальному провадженні №0000366 застосовувався лише за запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Отже, ОСОБА_1 мала можливість реалізувати свої звички і бажання, здійснювати на власний розсуд своє дозвілля і відпочинок, спілкуватися з родичами та працювати. Будь-яких доказів психічного впливу, що за твердженнями позивачки, призвели до вказаних негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків, ОСОБА_1 до суду не надано.

Судом не враховано вимоги ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4, відповідно до якого розмір моральної шкоди визначається виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а тому мінімальний розмір моральної шкоди становить 268 000 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Зазначає, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями, Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях Держави, оскільки Казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, тому не може нести відповідальність за шкоду заподіяну органами слідства. Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів слідства можливе лише при встановленні незаконності дій посадових осіб вказаного органу. Факт закриття кримінальної справи не є доказом неправомірності дій та підставою для відшкодування моральної шкоди.

Також зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості.

Вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи з Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016р., має застосуватися не мінімальний розмір заробітної плати, а мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб. Крім того, жодних доказів заподіяння шкоди, причинного зв`язку між досудовим розслідуванням по кримінальній справі та погіршенням здоров`я, позивач не надала.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого по ОВС СВ УБОЗ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Толстих А.Ю. від 03.11.2010 порушено кримінальне провадження відносно невстановлених слідством осіб, по факту виготовлення з метою збуту, збуту та розповсюдження відеопродукції порнографічного характеру, вчиненого за попередньою згодою групою осіб, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України (а.с.9).

Згідно свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Інгулецькому та Металургійному районах у місті Кривому Розі Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 27.12.2019, ОСОБА_4 зареєструвала шлюб, та змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.6).

04 березня 2011 року по кримінальній справі №36101107 затверджено обвинувальний акт прокурором Дніпропетровської області Кузьменком С.В., за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , за ч.3 ст.301 КК України (а.с.11-14).

Постановою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.11.2012, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.301 КК України направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування. Залишено обвинуваченим запобіжний захід підписку про невиїзд (а.с.15-20).

Відповідно до постанови слідчого СВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Лопух Г.В. від 31.03.2014, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000366 від 11.06.2013, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.301 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.301 КК України, відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.21-26).

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначала, що їй заподіяно моральні страждання, що призвели до приниження честі, гідності та ділової репутації, обмеження її конституційного права на вільне пересування, вільне користування належним їй майном, позбавило можливості реалізувати свої звички та бажання, погіршили відносини з оточуючими людьми, спричинили довгострокові моральні та фізичні страждання. Страждання проявились у душевних переживаннях та муках, занепокоєнні, постійному нервуванні, соромі, приниженості, страху, відчаю, на нервовому ґрунті, постійно очікуючи або виклику до слідчого, або перебуваючи у стані очікування чергового судового засідання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з доведеності позивачем належними та достатніми доказами факту заподіяння моральної шкоди, причинний зв`язок між надмірною тривалістю досудового розслідування, бездіяльністю органу досудового розслідування та настанням певних негативних наслідків, зокрема обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, постійна участь, протягом 40 місяців в слідчих діях та судових процесах, приниження пов`язані з явкою до органів досудового розслідування, прокуратури, суду, що призвело до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю, необхідністю неодноразово неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

В частинах 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України закріплено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст.ст.2, 4 Закону право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Враховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом з 03.11.2010 (дата порушення кримінальної справи) до 31.03.2014 (дата закриття кримінального провадження, згідно ЄРДР), тобто повних 40 місяців, що є підставою для відшкодування на її користь моральної шкоди.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст.23 ЦК України, відповідно до якоїособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому при вирішенні цього питання необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями працівників поліції, прокуратури та суду відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження закрито на підставі ч.3 ст.301 КПК України.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вказаної вище норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Разом з тим, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21) й інших.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи, оцінивши доводи сторін та представлені ними докази в їх сукупності, дійшла висновку про те, що позивачем не підтверджено в повній мірі розмір компенсації її моральних страждань саме в сумі 410 000 гривень.

Приймаючи до уваги принципи розумності, виваженості та справедливості суд приходить до висновку, що сума моральної шкоди яка підлягає стягненню на користь позивача складає 268 000 гривень виходячи з наступного.

Відповідно до «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6700 гривень.

Позивачперебувала під досудовим розслідуванням та судом у період з 03.11.2010 (дата порушення кримінальної справи) до 31.03.2014 (дата закриття кримінального провадження внесення в ЄРДР), тобто повних 40 місяців.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи, який складає 6700 гривні, розмір компенсації моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача складає становить 268 000 гривень, виходячи з наступного розрахунку (6700 грн. х 40 міс.).

Таким чином доводи апеляційної скарги Дніпровської обласної прокуратури щодо розміру моральної шкоди заслуговують на увагу і підлягають задоволенню.

Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби про те, що кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України, ане з Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Це узгоджується з висновками суду касаційної інстанції викладених зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) де зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 (провадження №61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частині ухвали суду першої інстанції слід змінити».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні, виклавши абзац другий резолютивної частини у редакції даної постанови.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України задовольнити.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 268 000 (двісті шістдесят вісім тисяч) гривень».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Дніпропетровській обласній прокуратурі за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в сум 4920 (чотири тісячі дев`ятсот двадцять) гривень в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсувати Державній казначейській службі України за рахунок держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в сумі 6150 (шість тисяч сто п`ятдесят) гривень в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 23 листопада 2023 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв