Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1386/23
Провадження № 2/553/2339/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2023 року м.Полтава
Ленінський районний суд м.Полтави у складі головуючого судді Високих М.С., з участю секретаря судового засідання Зубань Н.Л.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності та визнання права власності,
Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що з 17.06.2006 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Полтави 16.07.2012. У період шлюбу, а саме 30.03.2012 ними за спільні кошти для спільного проживання було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. 30.03.2012 в реєстрі за №1271.
Покупцем за договором купівлі-продажу виступила відповідач, однак в преамбулі договору міститься вказівка про те, що ОСОБА_2 діє зі згоди чоловіка ОСОБА_3 на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом. Також у п.1 договору купівлі-продажу вказано, що покупець ОСОБА_2 прийняла спірну квартиру у спільну сумісну власність.
Після придбання квартири позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де і є зареєстрованим на даний час, сплачував протягом всього часу комунальні послуги.
З посиланням на норми ст.ст.69,70 СК України, ст.372 ЦК України, позивач вказує, що спірна квартира є спільною сумісною власність подружжя, здійснити її поділ технічно неможливо, і згода щодо компенсації за частку майна у сторін відсутня, тому він прохає визначити його частку та визнати за ним право власності на частину спірної квартири.
Провадження у справі відкрито за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.06.2023, з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони до суду не з`явились.
Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги ним підтримані повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористалась, причин не прибуття до суду не повідомила.
За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 23.11.2023 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи.
Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 17.06.2006 зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 602 від 17.06.2006, після реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_5 (а.с.11).
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.07.2012 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.12).

За договором купівлі-продажу від 30.03.2012 посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1271, ОСОБА_2 , діючи зі згоди чоловіка ОСОБА_1 , прийняла у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.13-15).

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, складеного ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» №33838875 від 17.04.2012 (а.с.16), право власності на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 28341643, номер запису 16130 в книзі 117, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2012, з розміром частки 1/1, форма власності приватна.

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_2 , 17.04.2012 до нього внесено запис про ОСОБА_2 як власника нерухомого майна (а.с.20-21).

Аналогічні відомості містяться в Інформаційній довідці з Державного реєстру №333275190 від 24.05.2023 (а.с.17-18).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади та відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Розглянувши справу в межах заявлених вимог та встановивши її фактичні обставини, суд вказує, що згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.06.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 16.07.2012.

Перебуваючи у шлюбі сторони придбали спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 30.03.2012, покупцем за яким виступила ОСОБА_2 , діючи зі згоди чоловіка та приймаючи квартиру у спільну сумісну власність.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Враховуючи, що спірну квартиру було придбано сторонами під час шлюбу і презумпцію спільної власності подружжя відповідачем не спростовано, квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя і оскільки добровільно сторони не дійшли згоди про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому слід визначити ідеальні частки та визнати за позивачем право власності на частку.

Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності та визнання права власності задовольнити.

Визначити частку ОСОБА_1 у спільній сумісній власності в розмірі частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити частку ОСОБА_2 у спільній сумісній власності в розмірі частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2685,75 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя

Ленінського районного суду м.Полтави М.С. Високих