справа № 570/951/21
провадження № 2/570/51/2023
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 листопада 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю представника позивача адвоката Штогрін В.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

його представника адвоката Коновалової А.В.,

секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неможливість дійти домовленості з приводу поділу майна подружжя, позивач у поданій до суду 03 березня 2021 року позовній заяві, вимоги по якій неодноразово уточнені, просить виділити у її власність:

житлового будинку площею 277,9 кв.м. (житлова площа 98,8 кв.м.), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

?? земельної ділянки, площею 0,0272 га, для реконструкції гаража-бокса №? 3 та авто гаражів (бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) під ремонтну майстерню, кадастровий номер :01:019:0170, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

?? транспортного засобу марки INFINITI модель QX56, 2006 року випуску, об?єм двигуна 5552, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

У поданому суду відзиві на позов відповідач висловив заперечення щодо поділу між подружжям в рівних частках житлового будинку, площею 277,9 м кв. (житлова площа 98,8 кв.м), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Заперечення гуртуються на обставині здійснення визначального відсотку будівництва житлового будинку до реєстрації шлюбу з позивачем, що не спростовується позивачем.

Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Позивач до суду не з"явився, передавши свої повноваження своєму представнику.

Зважаючи на те, що явку позивача не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у її відсутність.

Представник позивача, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що реєстрація житлового будинку у 2016 році презюмує, що у спільну сумісну власність подружжя набуто саме цілий будинок, а не якусь його частину.

Крім того, будинок будувався не за тією адресою, яка прийнята в експлуатацію.

Вважає, що висновок експерта за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи № 61/22 від 27.04.2022 не надає точної відповіді на поставлене питання, адже

по-перше, на дослідження експерту не надано жодного документу, який би свідчив про реальний обсяг проведених станом на 01.06.2009 будівельних робіт;

по-друге, у самому висновку експерт зазначає, що станом на 02.04.2009 ОСОБА_3 провів будівельні роботи, але не зазначає, які саме і де дані роботи проведені, що також свідчить про доволі абстрактне бачення обсягу таких будівельних робіт;

по-третє, повідомлення про початок виконання будівельних робіт зареєстроване Управлінням ДАБІ у Рівненській області 25.02.2016;

по-четверте, декларація про готовність до експлуатації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована Управлінням ДАБІ у Рівненській області 23.03.2016;

по-п?яте, у технічному паспорті на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який виконано інженерами КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», зазначено, що рік побудови будинку саме 2016, а не будь-який інший;

і основне, експерт у висновку зазначає, що процент готовності житлового будинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , може становити 81%, а може і не становити 81%. Тобто експерт не надає чіткої відповіді на поставлене питання, з огляду на що можна припустити, що визначити дійсний стан готовності житлового будинку станом на 01.06.2009, провівши його огляд у квітні 2022 року, неможливо.

Щодо автомобіля, то вважає, що з метою дійсного вирішення спору між сторонами, доцільним є саме стягнення із відповідача, як з титульного власника транспортного засобу, який залишається у його володінні та користування, грошової компенсації 1/2 його вартості на користь позивача, яка була визначена при поданні позову до суду, в розмірі 202 495,40 грн., не враховуючи подальші зміни у позовних вимогах.

Відповідач в суді позов визнав частково, не визнає лише відсоткове відношення у праві сторін на спірну садибу.

По суті спору показав, що спірний будинок до 2009 року - часу їх одруження був фактично побудований, пізніше проводилися лише опоряджувальні роботи. Щодо адреси, то вона змінилася у зв"язку з упорядженням адресного господарства.

Представник відповідача стверджує, що предметом спору є розмір частки позивача у будинку, який практично повністю побудований до шлюбу сторін. Так, 01 червня 2009 року відсоток готовності становив 81 % і за час шлюбу збільшився ще на 17 %, і саме 1/2 від збільшеної вартості і визнається відповідачем як власність позивача.

Щодо бажання позивача повернутися до первісних позовних вимог та отримати грошову компенсацію за автомобіль, то такі питання не можуть бути вирішені позитивно в кінці судового слідства.

Суд, заслухавши їх пояснення, показання експерта, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою.

Суд встановив такі обставини.

З 12 червня 2009 року по 20 серпня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За цей час сторони набули

- житловий будинок площею 277,9 кв.м. (житлова площа 98,8 кв.м.) по АДРЕСА_1 ;

- 1/2 земельної ділянки, площею 0,0272 га, для реконструкції гаража-бокса № НОМЕР_5 та автогаражів (бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) під ремонтну майстерню, кадастровий номер :01:019:0170, що по АДРЕСА_2 ,

- транспортний засіб марки INFINITI модель QX56, 2006 року випуску, об?єм двигуна НОМЕР_6 , дата державної реєстрації - 23.12.2016.

Дані обставини не оспорюються відповідачем.

Згідно з висновком судового експерта Алли Сапунової за результатами проведення судової інженерно-технічної експертизи №61/22 від 27.04.2022 процент (ступінь) готовності житлового будинку, загальною площею приміщень 277,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 за наявності конструктивних елементів станом на 01.06.2009 може становити 81%.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи № 220805/1_ФМ від 08.12.2022, вартість житлового будинку площею 277,9 м кв. (житлова площа - 98,8 кв.м), що розташований по АДРЕСА_1 з 2009 року збільшилася на 17 відсотків.

Свідок ОСОБА_4 підтримав свій висновок, підтвердив наявність у ньому двох технічних описок.

Спірні правовідносини регулюються такими нормами права.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

За результатами аналізу вищенаведених норм права суд зробив такі висновки.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки визнання відповідачем позову в частині визнання права власності позивача на- 1/4 земельної ділянки, площею 0,0272 га, для реконструкції гаража-бокса № НОМЕР_5 та авто гаражів (бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) під ремонтну майстерню, к.н. :01:019:0170, що по АДРЕСА_2 , - 1/2 транспортного засобу марки INFINITI модель QX56, 2006 року випуску, об?єм двигуна 5552, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , не протирічить закону, не порушує будь-чиїх прав чи охоронюваних законом інтересів, позов в цій частині підлягає до задоволення.

Сам факт реєстрації 20.04.2016 права власності ОСОБА_1 на спірний садовий будинок за доведеності його побудови станом на 01.06.2009 - до часу реєстрації шлюбу сторін не дає підстав вважати, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно, житловий будинок площею 277,9 м кв. (житлова площа 98,8 кв.м), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між ними відповідно до положень ст.69-70 СК України.

Матеріали справи містять достатні та переконливі докази того, що 81% житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 набуто відповідачем до укладення шлюбу і, як наслідок, не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, об?єктом поділу може бути 17% (сімнадцять відсотків) житлового будинку, загальною площею приміщень 277,9 кв. м. (житлова площа 98,8 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 .

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 збільшення вартості такого майна, якщо воно пов?язане з вкладенням у об?єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не вирішує дане питання.

На підставі наведеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Виділити у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя

- 8.5 % житлового будинку, площею 277,9 кв.м. (житлова площа 98,8 кв.м.), що по АДРЕСА_1 ;

- 1/4 земельної ділянки, площею 0,0272 га, для реконструкції гаража-бокса № НОМЕР_5 та авто гаражів (бокси № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 ) під ремонтну майстерню, к.н. :01:019:0170, що по АДРЕСА_2 ,

- 1/2 транспортного засобу марки INFINITI модель QX56, 2006 року випуску, об?єм двигуна 5552, державний номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 .

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Кушнір Н.В.

Повне судове рішення виготовлене 16 листопада 2023 року