КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Громадської організації «Дубовий Гай» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Дубовий Гай» про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Правдюка В.М. звернувся до суду із вищевказаним позовом до Громадської організації «Дубовий Гай» (далі - ГО «Дубовий Гай»), в якому просив: встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0050, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, вид використання - землі загального користування ГО «Садове товариство «Пуща Водиця», загальною площею 0,0936 га, яка перебуває у власності ГО «Дубовий Гай», на право проходу та проїзду транспортним засобом, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання від АДРЕСА_1, Оболонського району м. Києва до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного та дачного будівництва, на користь ОСОБА_1 згідно варіанту висновку експерта в рамках проведення земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку даної експертизи.

Позовні вимоги обґрунтувані тим, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року є власником земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га та з цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного та дачного будівництва.

На земельній ділянці розташований належний позивачу будинок, який він використовує для свого проживання та членів своєї родини. Перешкодою для комфортного проживання та ведення господарства постає неможливість підключення будинку до мережі енергопостачання, центрального водопостачання та водовідведення, комунікацій, а також відсутність окремого проходу, проїзду та доступу до земельної ділянки від проїжджої частини з АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка позивача з усіх сторін оточена земельними ділянками, які перебувають у приватній власності. Зокрема, суміжні земельні ділянки площею 0,0936 га, з кадастровими номерами :85:625:0050 та :85:625:0049, які на праві власності належать ГО «Дубовий Гай» та мають вихід до проїжджої частини АДРЕСА_1, вздовж якої розташовані мережі та комунікації, а також єдина улаштована дорога.

Позивач замовив технічні умови на підключення до мережі енергопостачання, проте через відсутність погодження представника відповідача йому не можуть підключити електропостачання.

Відповідач, усні та письмові звернення ігнорує, не бажає будь-яким чином надавати платно на підставі договору оренди, платного сервітуту, відчужувати, тощо право на користування земельною ділянкою, тому позивач вимушений звернутися до суду.

З інших сторін земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою кадастровий номер :85:625:0037 та земельною ділянкою кадастровий номер :85:625:0039, які також самостійного доступу до АДРЕСА_1 не мають.

Посилаючись на висновок експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2022 року, за результатами якої визначено два варіанти встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0050 згідно схеми наведеної на плані загальною площею сервітуту 0,0052 га; або через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0049 згідно схеми наведеної на плані у додатку, загальною площею сервітуту 0,0140 га, ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги в редакції від 23 лютого 2022 року й просив: встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки загальною площею земельного сервітуту 0,0052 га з кадастровим номером :85:625:0050, яка перебуває у власності ГО «Дубовий Гай», на право проходу та проїзду транспортним засобом, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання від АДРЕСА_1 Оболонського району м. Києва до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038 загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь власника земельної ділянки. Межі та конфігурація земельного сервітуту: в межах відповідно додатку № 2 висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2022 року № 02/33-21-22, складеного судовим експертом в межах координат визначених у Національній системі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено ОСОБА_1 постійний, безоплатний земельний сервітут частини земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0050, яка на праві власності належить ГО «Дубовий Гай», площею 0,0052 га, розміром 3,5 м на 14,7 м на право проходу та проїзду транспортним засобом, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів водопостачання та водовідведення з АДРЕСА_1 до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038, загальною площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Межі координат та конфігурація земельного сервітуту:

1 60884,21 15700,23 14,78

2 60894,46 15710,94 3,54

3 60891,74 15713,22 14,77

4 60881,52 15702,55 3,54

Стягнуто з ГО «Дубовий Гай» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 рокустягнуто з ГО «Дубовий Гай» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн та витрати за проведення експертизи у розмірі 26 084,72 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі представника - адвоката Тиховського М.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що під час звернення до суду з позовною заявою у 2021 році позивач просив встановити постійний безоплатний сервітут згідно варіанту висновку експерта від 2021 року в рамках проведеної земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку даної експертизи.

Однак, цей висновок був виготовлений у 2022 році, що ставить під сумнів його законність, оскільки позивач, подаючи цивільний позов, фактично наперед знав до якого висновку прийде експерт. Крім того, під час проведення даної експертизи не було запрошено представника відповідача, адже експертиза проводилась на земельних ділянках приватної форми власності відповідача, а саме земельних ділянках з кадастровими номерами :85:625:0050 та :85:625:0049.

Судом першої інстанції не було поставлено під сумнів дану експертизу, а висновки експерта в частині меж координат та конфігурації земельного сервітуту були використані під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Відмічає, що згідно з висновком експерта додаток № 1 до висновку № 02/33-21-22, будинок (будівля, нерухоме майно), що розміщений на земельній ділянці позивача, частково розміщені на земельній ділянці, що належить відповідачу, а саме: сходи, вхідна група дверей, навіс, що підтверджено зведеним планом висновку експерта додаток № 1 до висновку № 02/33-21-22.

А тому можна дійти до висновку, що позивачем було протиправно побудовано будинок на чужій земельній ділянці і в подальшому огороджено земельні ділянки парканом і, як наслідок, на даний час в судовому порядку позивачем вимагається встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку кадастровий номер :85:625:0050, площею 0,0936 га.

В оскаржуваному рішенні суд дійшов висновків, що позивач звертався до відповідача щодо встановлення земельного сервітуту, однак сторони не дійшли згоди та іншого шляху для задоволення потреб позивача як проведення земельного сервітуту через ділянку з кадастровим номером :85:625:0050 немає, утім такі висновки не відповідають дійсності.

Судом взагалі не було взято до уваги, що позивачем не була дотримана процедура зі звернення до відповідача щодо встановлення земельного сервітуту, оскільки відповідач не отримував будь-якої пропозиції щодо встановлення земельного сервітуту, а надісланий лист у жовтні 2020 року (фактично за рік до подання позовної заяви) стосувався укладення договору оренди земельної ділянки, а не встановлення сервітуту, що підтверджується матеріалами справи.

Також суд першої інстанції під час вирішення справи не дослідив того факту, незважаючи на проведення виїзного судового засідання, що у позивача є наявні інші можливості у встановленні земельного сервітуту через інші земельні ділянки, які межують із його земельною ділянкою.

Як свідчать матеріали справи, у позивача є як мінімум 4 шляхи проведення земельних сервітутів через земельні ділянки з кадастровими номерами: :85:625:0037, :85:625:0039, :85:625:0049, :85:625:0050.

Крім того, під час виїзного засідання судом було встановлено, що у позивача є хвіртки у його паркані як до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0049, яка належить відповідачу, так і до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0037, яка належить його дружині, що фактично по суті нівелює висновки суду про фактичну неможливість позивача виходу чи проїзду до АДРЕСА_1 в будь-який інший спосіб ніж через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0050. А твердження суду про те, що на земельній ділянці з кадастровим номером :85:625:0049 розташований котлован та тимчасова споруду (будка), не є тими факторами, які б унеможливлювали укладення земельного сервітуту саме через цю ділянку, оскільки так званий «котлован» був викопаний для проведення електропроводів та може бути засипаний, а так звана будка є вагончиком на колесах, яку також можна перемістити або забрати.

Сторона відповідача акцентує увагу суду апеляційної інстанції на тому, що місцевим судом при прийнятті оскаржуваного рішення факт самовільного зайняття позивачем земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0050, яка належить ГО «Дубовий Гай», було кваліфіковано, як доказ фактичної неможливості іншим шляхом користуватися власною ділянкою.

Фактично на даний час позивачем здійснено самовільне зайняття земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0050, площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 0,0550 га, що підтверджується кадастровим планом фактичної зйомки території.

При цьому позивачем здійснено самовільне зайняття земельної ділянки комунальної форми власності, а саме земель загального користування (дороги), площа самовільно зайнятої земельної ділянки становить 0,0094 га, що підтверджується кадастровим планом фактичної зйомки території, яка є наявна в матеріалах справи.

Вказані самовільно зайнятті земельні ділянки позивачем загородженні парканом, доступ до земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0050 фактично унеможливлений її власнику - відповідачу у справі.

Зазначає, що судом першої інстанції взагалі не було досліджено питання набуття у власність позивачем земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038. Відповідно до пункту 1.8 договору купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року покупець володіє достатньою інформацією про відчужувану земельну ділянку, задоволений її якісним станом, встановленим шляхом огляду зазначеної земельної ділянки до укладення цього договору.

Тобто, виходить коли позивачем купувалась земельна ділянка, він всім був задоволений, а лише через 4 роки вирішив провести земельний сервітут через ділянку відповідача, оскільки у нього відсутня можливість нормально жити у власному будинку, що в свою чергу також спростовується тим, що під час виїзного судового засідання було встановлено, що до будинку позивача є проведене освітлення, відеоспостереження, електропривід воріт, електрозлив, скважену та каналізацію, прохід та можливість проїзду зі сторони земельної ділянки його дружини. Також всі зазначені комунікації є на ділянці, що додатково підтверджується ріелторськами компаніями про продаж (септик, скважина, електрика 20 кВ) на план схемі зображені виїзди та виходи (оголошення є наявне в матеріалах справи).

За наведених обставин, суд першої інстанції не дослідив всі наявні докази у справі, що в свою чергу призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Також відповідач вважає необгрунтованим та незаконним додаткове рішення суду першої інстанції з огляду на те, що у позовній заяві орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції складав 10 000,00 грн, проте відповідно до клопотання про долучення доказів щодо понесених судових витрат та додатків до нього розмір послуг адвоката становив 55 800,00 грн. У клопотанні про долучення доказів щодо понесених судових витрат не було обгрунтовано причини зазначеного перевищення.

При цьому в договорі про надання правничої допомоги не вказано ціни конкретних послуг адвоката.

Вищевикладене, на переконання сторони відповідача, свідчить про явно завищений розмір витрат на правничу допомогу та його неспівмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, з огляду на незначну складність, не обґрунтування кількості витраченого часу щодо надання професійної правничої допомоги, обсягу виконаних робіт, заявлені позивачем витрати на правову допомогу не відповідають вимогам співмірності, а додаткове рішення підлягає скасуванню, як похідне від основного рішення від 22 травня 2023 року у справі № 756/16616/21.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі свого представника - адвоката Правдюка В.М. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим позивачем доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідач у своїй апеляційній скарзі конкретизовано та детально не вказує в чому саме, на його думку, він вбачає неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору. Відповідач не вказує, які саме норми матеріального права (з посиланням на ці норми, з вказівкою на нормативно-правовий акт, який виступає формою їх вираження) було неправильно застосовано судом першої інстанції.

За півтора роки розгляду справи в суді першої інстанції відповідач скористався послугами п`яти різних адвокатів, що представляли його інтереси. З огляду на те, що представник Тиховський М.О. вступив у справу безпосередньо вже на стадії завершення підготовчого провадження у справі менше ніж за місяць до ухвалення рішення по суті, можна припустити, що з об`єктивних причин йому не були відомі певні обставини розгляду справи, оскільки відповідний представник використовував лише письмові матеріали, що містяться в матеріалах справи і був позбавлений переваг безпосередності сприймання обставин, що виникають під час особистої участі в чисельних судових засіданнях, що відбулись протягом 2021-2023 років.

Вказує, що про намір звернутись до сертифікованого судового експерта для проведення земельно-технічної експертизи позивач заявив відразу в позовній заяві, з якою чисельні представники відповідача ознайомлювались в листопаді-грудні 2021 року.

У запереченнях відповідач в особі представника також висловлював свої зауваження та незгоду щодо долученого висновку експерта, проте ані сам відповідач, ані його представники жодного разу не висловлювали претензій щодо того, що вони не брали участь в огляді об`єктів дослідження разом із експертом, що безумовно поясняється обізнаністю як відповідача, так і його представників про відповідний огляд, що відбувся 22 грудня 2021 року.

Про обізнаність відповідача про дату та час проведення запланованого огляду земельної ділянки в рамках проведення земельно-технічної експертизи свідчить той факт, що ОСОБА_3 направив на адресу відповідача лист-повідомлення від 14 грудня 2021 року із запрошенням взяти участь у огляді об`єкта дослідження, а саме: земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038 та земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0050, який відбудеться 22 грудня 2021 року об 11:00 год. за адресою: м. Київ. АДРЕСА_1, (копія листа-повідомлення та документи, що підтверджують його відправлення надаються).

Вказані документи під час розгляду справи в суді першої інстанції не подавались, оскільки вони не є доказами, що стосуються предмету доказування у справі. Окрім того, до вступу у справу адвоката Тиховського М.О. жодних спорів з відповідачем чи його представниками щодо огляду земельної ділянки експертом не було. Потреба у поданні вказаних доказів виникла тільки на етапі апеляційного перегляду справи, а тому просить суд апеляційної інстанції прийняти вказані докази до розгляду, долучити їх до матеріалів справи та здійснювати розгляд та вирішення апеляційної скарги з їх врахуванням.

В судовому засіданні 09 червня 2022 року судом була звернута увага представника відповідача на право або замовити власне експертне дослідження згідно статті 106 ЦІІК України або звернутись до суду із клопотанням щодо проведення повторної експертизи в разі виявлення істотних недоліків висновку ОСОБА_4 . Представник у засіданні повідомив, що це стороні відповідача відомо і клопотань з цього приводу заявлятись не буде. Аналогічно відповідач не скористався своїм правом на виклик експерта в судове засідання для допиту безпосередньо в суді.

Бездоказовим та безвідповідальним є твердження, що виготовлення висновку експерта у 2022 році, тобто після порушення провадження у справі, є доказом того, що позивач «наперед знав до якого висновку прийде експерт».

При первинному зверненні позивача із позовом ним було належно повідомлено суд про ініціювання виготовлення висновку експерта за наслідком проведення земельно-технічної експертизи, який після завершення дослідження буде одразу поданий до суду в якості доказу. У тексті висновку вказано, що згідно звернення ОСОБА_1 від 18 листопада 2021 року експерта було повідомлено, що відповідний висновок експерта в якості засобу доказування буде переданий до Оболонського районного суду м. Києва для приєднання до матеріалів справи № 756/16616/21.

Також у відзиві позивач звертає увагу суду на очевидну суперечливу поведінку представника відповідача, який одночасно заявляє претензії до суду першої інстанції, що не «поставив під сумнів експертизу та висновки експерта в частині меж, координат та конфігурації сервітуту», але водночас посилається на той самий висновок експерта як на об`єктивну істину, стверджуючи про часткове розміщення сходів будинку позивача на його земельній ділянці.

Твердження відповідача про те, що позивач не звертався до нього з пропозицією про укладання договору сервітуту не заслуговують на увагу, оскільки суперечать обставинам об`єктивної дійсності, що були встановлені судом першої інстанції на основі належних, допустимих та достовірних доказів, що були подані позивачем, зокрема, на основі листа від 29 жовтня 2021 року, що був проігнорований відповідачем, та поданих проектів мирових угод, що були відхиленні тим же відповідачем без пояснення причин.

Дивними виглядають міркування відповідача щодо можливості встановлення сервітуту через ділянку 0049, адже відповідач є власником тієї земельної ділянки, при цьому протягом більше трьох років, що триває конфлікт між сторонами відповідач ані півсловом не висловився щодо можливості встановлення сервітуту через ділянку 0049. Саме відповідач викопав котлован та встановив відповідний «вагончик» на ділянці 0049. Причому огляд відповідної території було влаштовано саме за клопотанням відповідача, тож він мав можливість підготувати територію до виїзного засідання суду. Відповідач не ініціював жодного адекватного дослідження та не запропонував жодного способу яким чином допомогти вирішити проблему позивача і діє недобросовісно.

В суді першої інстанції позивачем було заявлено, що пояснення та докази відповідача щодо самовільного захоплення земельної ділянки подані представником відповідача з грубим порушенням процесуальних строків та стадійності судового процесу. Сама по собі подача додаткових пояснень та доказів відповідачем у травні 2023 року після закриття підготовчого провадження здійснена з порушенням процесуального законодавства України, що призвело до їх критичної оцінки судом першої інстанції і не можуть прийматись апеляційним судом до уваги.

Крім того, відповідач посилається на неналежні докази, виходячи з їх оформлення. Так, у травні 2023 року відповідачем було подано певну кольорову роздруківку, що мала назву «фактична зйомка території». На вказаній схемі наявний підпис певної особи «ФОН ОСОБА_5 », відсутня дата здійснення такої «фактичної зйомки», підстава, жодні докази щодо контрольно-вимірювальних засобів, підтвердження щодо наявності у ОСОБА_5 статусу сертифікованого суб`єкта у сфері землеустрою.

Щодо тверджень відповідача про не дослідження судом питання набуття позивачем своєї земельної ділянки, то вони є безпідставними та не стосуються спірного питання про встановлення земельного сервітуту. Відповідач, який контролював земельну ділянку, що була пізніше придбана позивачем, діяв недобросовісно та свідомо створив проблемну ситуацію. Член правління ГО «Дубовий Гай» ОСОБА_6 ще у 2010 році безпосередньо займався питаннями забудови земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0037, тобто як мінімум сприяв ситуації, за якої при оформленні будівельного паспорту забудови вказаної земельної ділянки не було забезпечено укладення відповідного договору земельного сервітуту або не було забезпечено доступу до земельної ділянки іншим шляхом.

ОСОБА_1 , здійснюючи придбання земельної ділянки у ОСОБА_7 , що була співзасновником ГО «Дубовий Гай», добросовісно розраховував на сприяння з її боку та з боку інших засновників та керівників відповідача, проте такі розрахунки не справдились. З огляду на очевидну недобросовісну поведінку осіб, що здійснюють вплив та контроль над відповідачем, просить не браги до уваги посилання відповідача на порушення його прав внаслідок встановлення земельного сервітуту, який позивач просив встановити з повним дотриманням вимог земельного законодавства.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Сторона відповідача в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник ГО «Дубовий Гай» - адвокат Тиховський М.О. надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що сторона відповідача належним чином повідомлена про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та строку її розгляду, а також заперечень відзиву на апеляційну скаргу, ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи, який не з'явився у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторони позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0038, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для індивідуального житлового, гаражного та дачного будівництва, на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року, укладеним з ОСОБА_7 .

Згідно із пунктом 1.3 цього договору з двох сторін земельна ділянка межує із землями ОСОБА_7 , а з інших двох сторін із землями ГО «Дубовий Гай».

За положеннями пункту 1.8 договору покупець володіє достатньою інформацією про відчужувану земельну ділянку, задоволений її якісним станом, встановленим шляхом огляду ділянки до укладання договору. Наслідків, що перешкоджають використанню земельної ділянки за цільовим призначенням не виявлено. Претензій до продавця щодо якісних характеристик ділянки покупець не має.

На відчужуваній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , продаж якого відбувається одночасно з продажем земельної ділянки (пункт 1.9 договору).

Згідно будівельного паспорту дачного будинку діл. АДРЕСА_1 , виданого 17 листопада 2014 року, зобов`язано замовника ОСОБА_7 забезпечити під`їзд до об`єкту, створити та забезпечити умови вільного доступу для прокладання нових, реконструкції та експлуатації існуючих інженерних мереж, отримати необхідні технічні умови на приєднання об`єкту до міських інженерних мереж.

До будівельного паспорту Департаментом містобудування та архітектури на адресу суду надано схему забудови земельних ділянок від 09 лютого 2010 року, замовником якої є ОСОБА_6 . На схемі містяться позначки межі земельних ділянок, розташування вздовж АДРЕСА_1 інженерних мереж і комунікацій.

З витягу Державного земельного кадастру та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка позивача кадастровий номер :85:625:0038 межує із: земельною ділянкою кадастровий номер :85:625:0037, яка на праві власності належить ОСОБА_8 ; земельною ділянкою кадастровий номер :85:625:0049 - власник ГО «Дубовий Гай»; земельною ділянкою кадастровий номер :85:625:0050 - власник ГО «Дубовий Гай» (а.с. 232-250, т. 1, а.с. 1-3, т. 2).

Згідно відомостей Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГО «Дубовий Гай» має адресу місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, АДРЕСА_1, 75, керівником юридичної особи зазначено ОСОБА_9 , дата реєстрації - 22 січня 2010 року.

Як вбачається зі Статуту ГО «Дубовий Гай», основною метою діяльності організації є представництво та захист інтересів своїх членів, задоволення потреб соціально-економічного, оздоровчого, культурного характеру, а також участь у провадженні екологічної, оздоровчої, культурної діяльності (пункт 2.1).

Організація здійснює свою діяльність на засадах законності, гуманності, спільності інтересів і рівності прав її членів. Гласності, добровільності та самоврядування (пункт 1.2).

Як встановлено судом з договору дарування від 28 вересня 2012 року, ГО «Садове товариство «Пуща водиця» подарувало ГО «Дубовий Гай» земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0050 із цільовим призначенням - землі загального користування. За витягом із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0050 категорія земель: землі житлової та громадської забудови, цільове призначення - промисловість, комерційного використання і громадського призначення (а.с. 47-50, т. 2).

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 цінним листом направлено звернення керівнику ГО «Дубовий Гай» із пропозицією укласти договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0050 строком на 49 років, або розглянути інші варіанти надання права проїзду та доступу до належної йому земельної ділянки шляхом земельного сервітуту. Кореспонденція надсилалась за зареєстрованим місцем розташування ГО «Дубовий Гай», однак не була вручена через відсутність адресата (а.с. 53-55, т. 1).

У 2018 році позивач звертався до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з приводу забудови земельної ділянки та отримав лист 434/18/012/27-18 від 25 липня 2018 року, в якому відмовлено в проведені додаткової забудови через відсутність вільного доступу (під`їзду) з дороги загального користування. Рекомендовано з метою безперешкодного проходу та проїзду до власної земельної ділянки поширити земельний сервітут (а.с. 176, т. 1).

З відповіді ТОВ «Київелектроспецмонтаж» вих. № 208 від 17 травня 2023 року встановлено, що за договором від 12 серпня 2020 року виконуються проектно-вишукувальні роботи з реалізації стандартного приєднання до електричних мереж. У 2021 році була розроблена проектна документація прокладання кабельної лінії. Проектна документація підлягає узгодженню, зокрема із власником земельної ділянки кадастровий номер :85:625:0050. У жовтні 2021 року ТОВ «Київелектроспецмонтаж» підготувало лист ГО «Дубовий Гай», який був вручений особисто представнику. Проте, впродовж 2021 та 2022 року підприємству не вдалось отримати погодження від ГО «Дубовий Гай». Тому Департамент містобудування та архітектури не погодить проектну документацію без наявності узгодження. Роз`яснено, що земельні ділянки усіх форм власності можуть використовуватися для розміщення та експлуатації об`єктів передачі електричної енергії за договором з власником чи користувачем земельної ділянки шляхом встановлення постійних або строкових сервітутів.

Висновком судового експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2022 року № 02/33-21-22, встановлено, що не передбачено та не існує заїзд, проїзд, прохід безпосередньо від АДРЕСА_1 Оболонського району м. Києва на територію земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038 та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Є технічна можливість встановлення земельного сервітуту від АДРЕСА_1 через земельні ділянки з кадастровими номерами :85:625:0050 та :85:625:0049 до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038 та нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Найменш обтяжливий є варіант земельного сервітуту через частину земельної ділянки :85:625:0050, загальною площею 0,0052 га, довжини ліній 3,54 м та 14,77 м із визначенням координат точок поворотів меж земельного сервітуту: 1) 60884,21;15700,23; 2)60894,46;15710,94; 3) 60891,74;15713,22; 4) 60881,52; 15702,55.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має можливості використовувати житловий будинок та земельну ділянку, задовольнити потребу в проїзді й проході від власного житла до дороги загального користування по АДРЕСА_1 , а також підключення до мережі електропостачання й комунікацій, які проходять вздовж проїжджої частини по АДРЕСА_1 , без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача. Сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту.

Позивач звертався письмово 29 жовтня 2020 року до відповідача за зареєстрованим місцезнаходженням ГО «Дубовий Гай» про надання земельної ділянки в платне користування за договором оренди або встановлення платного сервітуту. Окрім того, під час судового розгляду позивач надав суду направлені на адресу відповідача проекти мирової угоди із запропонованими варіантами отримання частини земельної ділянки в платне користування: оренду, викуп та (або) оплатний сервітут. Проте, ні суду, ні стороні позивача, відповідачем будь-якого рішення щодо запропонованих варіантів не надано та не запропоновано інших.

Суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «Київелектроспецмонтаж» зверталось із пропозицією до власника земельної ділянки ГО «Дубовий Гай» погодити проектну документацію задля можливості проведення електроживлення до земельної ділянки позивача, проте не отримало погодження впродовж двох років.

Зазначені обставини в сукупності, на думку суду першої інстанції, доводять факт неможливості в добровільному порядку досягнути домовленості щодо встановлення сервітуту.

Посилання представника відповідача на можливість проїзду через земельну ділянку дружини позивача кадастровий номер :85:625:0037, на думку суду першої інстанції, є неприйнятними та спростовуються фактичними даними, оскільки земельна ділянка ОСОБА_8 не має виходу до дороги й не задовольнить потреби позивача через відсутність будь-яких комунікацій.

Дані обставини також встановлені судом при огляді на місцевості земельної ділянки та схеми забудови земельної ділянки, згідно якої ділянка ОСОБА_8 не має виходу до дороги загального користування по АДРЕСА_1 , вона має вихід на ґрунтову дорогу, яка улаштована шляхом самовільного проїзду по землям КП «Святошинське лісопаркове господарство», а також відсутні будь які мережі комунікацій зі сторони цієї земельної ділянки.

Суд звернув увагу на експертний висновок від 24 січня 2022 року за результатами проведеної земельно-технічної експертизи, згідно якого проїзд на земельну ділянку кадастровий номер :85:625:0038, що належить ОСОБА_1 , відсутній. Прохід до земельної ділянки позивача можливий лише через земельні ділянки ГО «Дубовий Гай».

Судовим експертом досліджено всі чотири земельні ділянки, що оточують земельну ділянку позивача. Згідно експертного висновку найменш обтяжливим для власника земельної ділянки ГО «Дубовий Гай» є варіант № 1, згідно з яким є технічна можливість встановлення земельного сервітуту від АДРЕСА_1 через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0050 до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038 та нерухомого майна, яке розташоване на ній. Загальна площа земельного сервітуту складає 0,0052 га.

За варіантом № 2 можливого встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0049, яка також належить ГО «Дубовий Гай» на праві власності, складає 0,0140 га, що за площею втричі перевищує перший варіант.

Окрім того, як встановлено судом при виїзному засіданні, через земельну ділянку з кадастровим номером :85:625:0049 технічно неможливо улаштувати проїзд, оскільки наявний великий котлован, тимчасова споруда (будка), яка перегороджує проїзд та відсутня огорожа із суміжною земельною ділянкою, що належить ОСОБА_7 .

Суд вважав висновок експерта таким, що узгоджується з іншими доказами наявними у матеріалах справи, а також з фактичними обставинами встановленими судом при виїзному судовому засіданні.

На підставі досліджених доказів, наявних у матеріалах справи та огляду земельних ділянок на місцевості, районний суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 стосовно неможливості належного використання належної йому земельної ділянки й розташованому на ньому домоволодінні, а саме забезпечення проїздом та проходом, а також улаштування до будинку електропостачання й підключення до міських комунальних мереж, не може бути задоволено в будь-який інший спосіб, аніж шляхом встановлення земельного сервітуту, тобто користування частиною земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0050, яка на праві власності належить ГО «Дубовий Гай», площею 0,0052 га, розміром 3,5 м на 14,7 м на право проходу та проїзду транспортним засобом, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів водопостачання та водовідведення з АДРЕСА_1 до земельної ділянки з кадастровим номером :85:625:0038, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить позивачу на праві власності.

Заперечення представника відповідача про фактичне користування позивачем земельною ділянкою й відсутність доказів перешкоди зі сторони відповідача, як підставу для відмови ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог, суд вважав неприйнятними. Оскільки за відсутності документально підтвердженого права на сервітут - користування чужою земельною ділянкою вважається неправомірним. Позивач позбавлений можливості підключити будинок до мережі електропостачання та комунікацій без наявності доказів щодо права на користування чужою земельною ділянкою. Отже, відсутність документального підтвердження правомірності користування позивачем чужою земельною ділянкою становить для нього перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою та домоволодінням. Як особа законослухняна, позивач прагне вирішити питання щодо користування землею в правовому полі. Наявність у позивача тимчасової згоди сусіда на підключення до його мережі електропостачання та улаштування скважини для отримання води не можна визнати фактором, відсутності у позивача потреби або обмеження його права на підключення до міських мереж електропостачання та інших послуг зв`язку, водопостачання, тощо, які можуть бути прокладені до будинку позивача виключно з АДРЕСА_1 через найкоротший шлях під землею по земельній ділянці відповідача.

Незважаючи на улаштування паркана й переконливих доказів користування позивачем земельною ділянкою відповідача не спростовує факту необхідності встановлення земельного сервітуту, а лише доводить його необхідність для позивача.

Досліджуючи дотримання принципу пропорційності втручання в право відповідача мирного володіння майном та непорушності права власності, суд виходив з того, що дане втручання у вигляді встановлення земельного сервітуту є необхідним в демократичному суспільстві, без його встановлення позивач не може в повному обсязі користуватися власною земельною ділянкою та будинком, що на ній розташований; це втручання відповідає вимогам законодавства, тобто не є свавільним. Передбачене положенням статті 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України встановлення на користь позивача земельного сервітуту (права проходу та проїзду, можливість прокладання комунікацій) відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, та дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача, який не позбавляється права володіння цією земельною ділянкою.

Також суд звернув увагу й ураховував, що цільове призначення земельної ділянки відповідача за відомостями Державного земельного кадастру є 07.01 землі для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення й видом використання - як землі загального користування. Отже, встановлення земельного сервітут з правом користування земельною ділянкою позивачем, членам його родини буде відповідати виду використання землі й не буде становити надмірне втручання.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції зазначив, що представник позивача у встановлений законом строк звернувся з клопотанням про стягнення судових витрат, в якому просив стягнути з відповідача понесені судові витрати у загальному розмірі 82 792,72 грн, в тому числі судовий збір в сумі 908,00 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 55 800,00 грн та витрати пов`язані з проведенням експертизи в сумі 26 084,72 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 25 вересня 2021 року, додаткову угоду від 26 вересня 2021 року, додаткову угоду від 28 листопада 2021 року, звіт за період з 25 вересня 2021 року по 12 серпня 2022 року, звіт за період з 12 серпня 2022 року по 19 травня 2023 року, акт приймання наданих послуг від 24 травня 2023 року, розрахункову квитанцію. Крім того, за проведення земельно-технічної експертизи позивачем було сплачено 26 084,72 грн, про що свідчить наданий меморіальний ордер № МВ78165108 від 09 грудня 2021 року.

Частково задовольняючи зазначене клопотання, суд першої інстанції врахував заперечення представника відповідача, категорію справи, що відноситься до складних, обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, а також загальну участь представника позивача в 11 судових засіданнях, процесуальна поведінку сторін, прагнення позивача вирішити питання мирним шляхом, відсутність у судових засіданнях та клопотання представника відповідача, за яким 4 рази розгляд справи відкладався, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості, визнав розмір заявлених витрат на правову допомогу в сумі 55 800,00 грн дещо завищеним та дійшов до переконання про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача частини понесених витрат на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн, а також витрат за проведення експертизи у розмірі 26 084,72 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться й у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами потребу у користуванні чужим майном, а саме суміжною земельною ділянкою відповідача з метою вільного проїзду та проходу від власного домоволодіння до дороги загального користування по АДРЕСА_1 , підключення до мережі електропостачання й комунікацій, які проходять вздовж проїжджої частини вулиці,а також те, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення земельного сервітутуі його не можливо встановити іншим способом, у зв`язку з чим на законних підставах задовольнив позов в межах пред`явлених позовних вимог.

Посилання в доводах апеляційної скарги на неналежність та недопустимість доказу - висновку експерта судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки позивач в позовній заяві зазначив, що ним буде поданий в якості доказу висновок атестованого судового експерта Чергніна Я.В., який буде виготовлений на підставі укладеного цивільно-правового договору. В подальшому цей висновок був наданий суду і позивач, відповідно до цього висновку, уточнив позовні вимоги.

Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідач мав право спростувати наданий позивачем доказ шляхом заявлення клопотання про призначення судової експертизи, про що йому було роз`яснено судом, однак цим правом не скористався. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв наданий позивачем доказ і поклав його в обґрунтування свого рішення.

Також колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги в частині неправильності висновків суду про попереднє звернення позивача до відповідача із вимогою щодо встановлення земельного сервітуту. З такою пропозицією позивач звертався до відповідача у жовтні 2020 року. При цьому доводи відповідача про те, що це відбулось за рік до звернення до суду з позовом не мають правового значення, оскільки законодавчо не обмежено строк звернення до суду після звернення до суміжного землекористувача з пропозицією встановлення земельного сервітуту.

Доводи відповідача в тій частині, що позивач не звертався до інших землекористувачів про встановлення земельного сервітуту наводились відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції і місцевий суд надав на них обґрунтований висновок, а саме, що інші землекористувачі також не мають виходу на АДРЕСА_1, отже сервітут через їх земельні ділянки встановити неможливо.

Щодо доводів апеляційної скарги про самовільне зайняття позивачем частини земельної ділянки відповідача, то ці обставини не входили до предмета доказування в даній справі, а відтак вони не досліджувались при розгляді справи і суд по ним не робив відповідних висновків.

Також суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача щодо того, що позивач купив земельну ділянку без наявного проїзду до АДРЕСА_1 , а тому мав розуміти наслідки набуття такої земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

У додатковій постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21) зазначено в разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відтак, безпідставними є доводи представника відповідача про те, що обставина відмінності орієнтовного розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції з розміром витрат, які були заявлені у клопотанні про стягнення судових витрат, є належною підставою для відмови в їх відшкодуванні.

Аналіз частини четвертої статті 141 ЦПК України свідчить про те, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення.

При цьому за встановлених обставин даної справи, сторона позивача довела, що не могла передбачити весь обсяг витрат на час зазначення попереднього (орієнтовного) розрахунку у позовній заяві.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

В силу вимог статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в договорі про надання правничої допомоги не вказано ціни конкретних юридичних послуг не заслуговують на увагу, адже на виконання пункту 3.1 договору позивач та його представник погодили розмір та умови оплати гонорару адвоката у додаткових угодах, які є невід'ємною частиною договору, а саме виходячи з погодинної ставки у розмірі 2 000,00 грн за одну годину роботи адвоката.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії цієї справи та процесуальної поведінки і статусу обох сторін, надавши оцінку доказам щодо понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвокатів зі: складністю справи та виконаних адвокатами робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та частково подані заперечення відповідача щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та його доводів щодо їх неспівмірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що документально підтвердженні судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, слід покласти на відповідача, а розмір таких витрат підлягає зменшенню та відшкодуванню у загальному розмірі 25 000,00 грн.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатами обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник відповідача - адвокат Тиховський М.О. зазначив, що стягнутий судом розмір судових витрат на правничу допомогу є завищеним та відповідає критерію співмірності, тоді як сам у суді першої інстанції подав клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 53 340,00 грн, що більше ніж у двічі перевищує суму, яку він оспорює.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними зі складністю даного спору, що виник із земельних правовідносин і розглядався в суді з листопада 2021 року,наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений понести позивач у даній справі, обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Отже, доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового судового рішення не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування цього рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на основне судове рішенняне проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Дубовий Гай» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній