ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2023 року

м.Харків

справа № 621/700/18

провадження №22-ц/818/547/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

Суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року, постановлене під головуванням судді Шелест І.М., -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою у розмірі 200 000 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 260 395 грн, з яких: 200 000,00 грн- розмір основного боргу; 11 375,00 грн- 3% річних від суми боргу; 49 020,00 грн-інфляційні збитки. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 2 632 грн 04 коп.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, провести розподіл судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього боргу по розписці від 08 квітня 2016 року, оскільки матеріали справи не містять підтвердження отримання вказаних коштів відповідачем. Апелянт зазначає, що судом не було досліджено справжню природу правовідносин сторін.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. При цьому зобов`язання за розпискою від 08.04.2016 року належним чином не виконав, що є підставою для стягнення з відповідача суми заборгованості.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 211, 223 ЦПК України (станом на час розгляду справи в суді першої інстанції) розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням учасників справи. Суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Матеріали справи свідчать про те, що у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 263 203,90 грн.

Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 21 червня 2018 року відкрито провадження у справі. Визначено, що справа буде розглядатися в судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.25). Розгляд справи призначено на 29 серпня 2018 року.

Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі направлялася судом на адресу ОСОБА_2 , проте повернулася до суду як не вручена (а.с. 33-33а).

ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про вручення йому судових повісток з викликом на 29 серпня 2018 року, 17 жовтня 2018 року та 05 листопада 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за його відсутності без належного повідомлення про дату судового засідання. У зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, оскільки апелянт обґрунтовує апеляційну скаргу вказаними підставами.

Судом встановлено, що 08 квітня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 200 000 грн, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернули борг не пізніше 07 травня 2016 року. Зазначені кошти відповідачем не повернуті (а.с. 31).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач належним чином свої зобов`язання за договором позики не виконав, не повернув грошові кошти зазначені у розписці строки, у зв`язку з чим, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за розпискою в розмірі 263 203,90 грн., з яких: 200 000,00 грн.- розмір основного боргу; 14 183,90 грн.- 3% річних від суми боргу; 49 020,00 грн.-інфляційні збитки. Також просив вирішити питання щодо судових витрат.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями главою 71 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сам факт наявності у позивача розписки підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем.

Матеріали справи свідчать про те, що за договором позики від 08 квітня 2016 року відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 200 000 гривень строком до 07 травня 2016 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а.с.31).

Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 08 квітня 2016 року, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Що стосується вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, статтею 599 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Частина 1 ст.530 ЦК України передбачає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На час постановлення судового рішення судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 борг, згідно борговій розписки від 08.04.2016 року не повернув.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем, 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за розпискою від 08.04.2016 року в сумі 200 000,00 грн становить 693 дні та складає 14 183, 90 грн; інфляційні збитки з 07.05.2016 року по 30.03.2018 року складають 49 020,00 грн.

Судова колегія вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково, оскільки 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за розпискою від 08.04.2016 року в сумі 200 000,00 грн становить 693 дні та складає 11 375, 00 грн (200 000, 00 грн* 3% річних/100%/365*693).

Виходячи з вищевикладеного стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума в розмірі 260 395 грн, з яких: 200 000,00 грн- розмір основного боргу; 11 375,00 грн- 3% річних від суми боргу; 49 020,00 грн-інфляційні збитки

Доводи апелянта про те, що грошові кошти від позивача він не отримував, не підтверджені належними і допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного рішення суду першої інстанції слід скасувати, а позовні вимоги - задовольнити частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме: на 98,93 % (з 263203,90 грн на 260395,00 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2 603,88 грн (98,93% від 2 632,04 грн).

Разом з тим апеляційна скарга задоволена на 1,7%, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 67,12 грн (1,7% від 3 948 грн).

Згідно п.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 2 536,76 грн (2603,88 грн 67,12 грн).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 260 395 (двісті шістдесят тисяч двісті триста дев`яносто п`ять) грн, з яких: 200 000,00 грн- розмір основного боргу; 11 375,00 грн- 3% річних від суми боргу; 49 020,00 грн-інфляційні збитки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 536,76 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 24 травня 2023 року.