Номер провадження: 22-ц/813/831/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2020 року, постановленого під головуванням судді Науменко А.В., повний текст рішення складений 18 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 про зобов`язання спростувати поширену недостовірну інформацію, зобов`язання припинити розповсюдження недостовірної інформації.

У обґрунтування позову зазначив, що з 05 червня 2014 року перебуває у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , подружжя має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 26 січня 2018 року після конфлікту з дружиною позивач проживає окремо. ОСОБА_2 не дозволяє зустрічатися з дитиною та брати участь у його вихованні, а також почала систематично розповсюджувати негативну інформацію проти позивача.

На підставі викладеного, позивач просив визнати недостовірною, такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_3 розповсюджену проти нього ОСОБА_2 негативну недостовірну інформацію, а саме:

ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Фейсбук на сторінці ОСОБА_2 у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: «ОСОБА_6! Ти в накаченномсостоянииразгромил квартиру, покалечил мою маму, навредилсвоемуребенку… И послекуда ти пропал на два месяца? где ти прячешься?».

23.08.2018 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 сказала бабусі, ОСОБА_5 , наступну неправдиву інформацію: « ОСОБА_6 є наркоман і спричинив ОСОБА_2 та її матері тілесні ушкодження 26 травня 2018 року».

23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , публічно, поширила неправдиві відомості про те, що начебто ОСОБА_3 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що начебто ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина.

З урахуванням викладеного, позивач просив зобов`язати ОСОБА_2 , спростувати поширену нею вищезазначену недостовірну інформацію наступним шляхом:

- видалити зі своєї сторінки у соціальній мережі Фейсбук; публічно вибачитись у соціальній мережі Фейсбук за розповсюдження недостовірної інформації; направити органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР листа, в якому спростувати поширену недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_3 ; усно спростувати ОСОБА_5 , поширену недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 , припинити розповсюджувати проти ОСОБА_3 недостовірну інформацію;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Визнано недостовірною, такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_3 , інформацію викладену ОСОБА_2 на її сторінці у соціальній мережі «Facebook», викладену 24.07.2018 року: «ОСОБА_6! Ты в накачанномсостоянииразгромил квартиру, покалечил мою маму, навредилсвоемуребенку… И послекудатыпропал на два месяца? Гдетыпрячешься ?».

Зобов`язано ОСОБА_2 видалити зі своєї сторінки у соціальній мережі «Facebook» недостовірну інформацію, викладену 24.07.2018 року: « ОСОБА_6! Ты в накачанномсостоянииразгромил квартиру, покалечил мою маму, навредилсвоемуребенку… И послекудатыпропал на два месяца? Гдетыпрячешься ?».

Визнано недостовірною, такою, що ганьбить честь і гідність ОСОБА_3 , інформацію розповсюджену 23.08.2018 року ОСОБА_2 на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, де відповідач, ОСОБА_2 , публічно, поширила неправдиві відомості про те, що « ОСОБА_3 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина».

Зобов`язано ОСОБА_2 спростувати в Органі опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради недостовірну інформацію, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що: « ОСОБА_9 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_9 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 1 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, виключити з мотивувальної частини рішення суду наступне мотивування: «оскільки ОСОБА_10 не є відповідачем у цій справі» (8 абзац стор. 4), в іншій частині залишити без змін, посилаючись на те, що рішення є необґрунтованим та незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач ОСОБА_2 заперечувала той факт що 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування поширила інформацію про те, що позивач ОСОБА_3 є наркоманом. Проте, суд встановив факт розповсюдження такої інформації на підставі недопустимих та неналежних доказів та показань свідка ОСОБА_11 .

Також, суд не мав право залучати наступні докази до матеріалів справи, а саме: письмові заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про підтвердження факту розповсюдження недостовірної інформації, а також відповідь адвоката Ворсуляка О.В. на адвокатський запит адвоката Мажеру І.О., оскільки вони є недопустимими.

Допустимі докази, які були досліджені судом є суперечливими та враховуючи заперечення ОСОБА_2 , щодо розповсюдження недостовірної інформації - не давало суду достатніх підстав для встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації.

У своєму відзиві ОСОБА_3 зазначив, що апеляційна скарга є цілком надуманою, необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Приймачук С.І., представникаОСОБА_2 , адвоката Томашевського Р.М., представника ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» розмістила у відкритому доступі для всіх наступну інформацію: «ОСОБА_6! Ты в накаченномсостоянииразгромил квартиру, покалечил мою маму, навредилсвоемуребенку… И послекудатыпропал на два месяца? гдетыпрячешься?».

Поширення вищевказаної інформації відповідачем ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» також підтверджується експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет №307/2018-ЄВ-ЦК від 20.12.2018 року. Вказаним експертним висновком підтверджується, що відповідач розуміє під словосполученням «в накаченомсостоянии» знаходження в стані коли людина не твереза: Пост відповідачки на її сторінці у соціальній мережі «Facebook» від 24.09.2018 року під заголовком «ОСОБА_6, когдатыбываешьнастоящим - когда «накаченный» иликогдатрезвый?».

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради поширила неправдиві відомості про те, що ОСОБА_3 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина.

Розповсюдження вказаної інформації 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підтверджується показами свідків: заступника голови Приморської районної адміністрації ОСОБА_11 та ОСОБА_3 які були особисто присутні на засіданні органу опіки та піклування, а свідок ОСОБА_11 був головуючим на засіданні ради органів опіки та піклування 23.08.2018 року.

Розповсюдження вказаної інформації 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування підтверджується також письмовими доказами:

- відповіддю адвоката Ворсуляка О.В. від 11.06.2020 року, який зазначив, що особисто брав участь у засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної Адміністрації Одеської міської ради 23 серпня 2018 року та почав записувати хід засідання ради після того як почув, що ОСОБА_2 публічно сказала, що ОСОБА_3 є наркоман, аудіо запис був зроблений не з початку розгляду питання ОСОБА_3 ;

- нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 17.06.2020 року;

- протоколом допиту відповідачки у якості підозрюваної ОСОБА_2 від 23.06.2020 року у кримінальному провадженні № 0000022, де вона показала, що на засіданні органу опіки та піклування «Я вынужденабылазащищатьсебя с сыном, поэтому мне пришлосьрассказать правду о том, что ОСОБА_15 злоупотребляет «психотропными веществами»;

- заявами відповідачки, які розглядались на засіданні ради органів опіки та піклування 23.08.2018: заяви про встановлення порядку зустрічей батька з дитиною до голови Приморської райадміністрації від 06.08.2020 року та до голови Служби у справах дітей від 06.08.2020 року, де на 10 сторінці заяви ОСОБА_2 зазначає, що у неї є підозри, що позивач вживає не тільки траву, но і інші більш тяжкі наркотики (типу «фен», «спайс»), також вказано, що переглядаючи домашнє відео вона знайшла відеозапис, де ОСОБА_3 тримає дитину на руках та каже, що він обкурився трави, що повністю розвіяло її сумніви, що позивач підсів на наркотики, тим паче, що у Швейцарії вони є у вільному доступі;

- експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет № 263/2018-ЕВ-ЦК від 02.11.2018, в якому досліджується зміст веб-сторінки ОСОБА_2 у соціальній мережі "Facebook", з додатками на 83 аркушах: роздруківками постів користувача соцмережі "Facebook" ОСОБА_16 : пост від 11.09.2018 з заголовком «Когда я на опекунскомсовете представила видео, что ОСОБА_6 употребляетзапрещенное…».

Також судом встановлено, що відповідачка не заперечувала поширення інформації, але вважала, що вказана інформація є оціночною і не принижує честь та гідність позивача.

Судом визнано доведеним факт розповсюдження відповідачкою ОСОБА_2 інформації 24.07.2018 року у соціальній мережі Фейсбук на сторінці ОСОБА_2 у відкритому доступі для всіх наступна неправдива інформація: «ОСОБА_6! Ты в накаченном состоянии разгромил квартиру, покалечил мою маму, навредил своему ребенку… И после куда ты пропал на два месяца? где ты прячешься?» та 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, де відповідач, ОСОБА_2 , публічно поширила неправдиві відомості про те, що ОСОБА_3 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що інформація, яка розповсюджена ОСОБА_2 , має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем вимог прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо та такою, що порушує немайнові права позивача.

Також інформація, яка розповсюджена ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у соціальній мережі Фейсбук на сторінці ОСОБА_2 та 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, є недостовірною, оскільки діє презумпція добропорядності і тягар доведення того, що інформація є достовірною та правдивою покладається на відповідачів. Втім, відповідач ОСОБА_2 не спростувала твердження позивача щодо розповсюдження нею недостовірної, негативної інформації та не надала доказів, що розповсюджена нею інформація є достовірною та правдивою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хочаб однієї особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно положень статті 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»).

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною 1 статті 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦКУкраїни не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Судом вірно встановлено, що висловлювання ОСОБА_2 у соціальній мережі Фейсбук на її сторінці на адресу позивача: ОСОБА_6! Ты в накаченномсостоянииразгромил квартиру, покалечил мою маму, навредилсвоемуребенку… И послекудатыпропал на два месяца? гдетыпрячешься?» та висловлювання відповідача ОСОБА_2 на адресу позивача на засіданні ради органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, що ОСОБА_3 є наркоманом, що у стані алкогольного сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина, містять фактичні дані (інформацію) про те, що позивач скоїв протиправні дії та є наркоманом.

Ці висловлювання за своїми стилістичними ознаками не можуть вважатись оціночними судженнями, є повідомленням про факти, які можуть бути перевірені на предмет їх достовірності.

Ця інформація, яка розповсюджена відповідачем, є негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачами принципів моралі, неетичної поведінки в особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право позивача на повагу до його гідності та честі.

Судом вірно встановлено, що ні ОСОБА_2 , ні її представниками адвокатом Шляпіною Л.М., адвокатом Примайчуком С.І. до суду не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що позивач є наркоманом, що у стані сп`яніння трохи не задушив її, вагітну на восьмому місяці вагітності, що ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання свого малолітнього сина, в накачаному стані розтрощив квартиру, покалічив мати відповідачки, нашкодив своїй дитині, після чого зник на два місяці та переховувався.

Натомість, позивачем надані до суду письмові докази, які спростовують, недостовірну інформацію розповсюджену відповідачем: копію відповіді на запит з «Одеського Обласного Центра Психічного Здоров`я», копію довідки з комунальної кстановиміського психіатричного диспансеру, копію характеристики з місця роботи ОСОБА_3 , копію витягу з протоколу №06/18 ТОВ «Телемунікаційні технології» від 01.06.2018, копію характеристики на ОСОБА_3 з місця навчання ННІ ІКПІ Одеської національної академії зв`язку ім. О.С. Попова.

Також, суд надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також ОСОБА_3 та ОСОБА_17 , які були допитані у судовому засіданні щодо встановлених обставин справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що відповідачка поширенням негативної інформації порушила права позивача на повагу до гідності та честі, тому порушено право позивача підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача спростувати поширену нею негативну інформацію та відшкодувати моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як вбачається з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом вірно зазначено про те, що діями відповідача, а саме розповсюдженням недостовірної інформації поширеною відповідачем позивачу, було заподіяно моральну шкоду, а тому на законних підставах погодився з заявленою позивачем умовною сумою моральної шкоди 1 грн., стягнувши з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про недоведеність обставин про розповсюдження ОСОБА_2 23.08.2018 року на засіданні ради органів опіки та піклування інформації, що позивач ОСОБА_3 є наркоманом, а також, що судом необгрунтовано прийнято до уваги неналежні докази, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що окрім пісьмових заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з матеріалів справи вбачається, що у своєму відзиві на позов, адвокат Шляпіна Л.М., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 зазначає, що стосовно вимог щодо засідання органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, інформацію що висловлювала ОСОБА_2 , вона може підтвердити особистим допитом її, як свідка та надасть відео, де сам позивач вказує, що він вживав наркотичні засоби (а.с. 88 т. 1), з протоколу допиту ОСОБА_2 вбачається, що вона була вимущена захищати себе та сина на нараді органу опіки та піклування та сказати правду, що ОСОБА_18 зловживає «психотропними речовинами» (а.с. 5 т. 4), поясненнями наданими свідком ОСОБА_11 , який є заступником голови Приморської районної адміністрації та під час судового засідання підтвердив, що ОСОБА_2 публічно сказала, що ОСОБА_3 є наркоманом.

Ці докази в їх сукупності були досліджені судом першої інстанції, перевірені судом апеляційної інстанції, та не спростовані ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, що інформація розповсюджена у соціальної мережі, є оціночними судженнями, а не фактичним твердженням, колегія суддів вважає таким, що не підлягає задоволенню, з підстав, того, що оціночні судження є висловлювання, які не містять фактичних данних, критики та оцінки дій.

З інформації розповсюдженої на сторінці Фейсбук, вбачається, що ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 в накачаному стані розгромив квартиру, покалечів мати, нашкодив дитині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що дані ствердження містять фактичні данні, а тому підстав їх вважати оціночними судженнями у суду відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 травня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра