ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/415/22 Номер провадження 22-ц/814/2721/23Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Бутенко С.Б., Дряниці Ю.В.,

за участю секретаря Галушко А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року, ухвалене суддею Нагорною Н.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" про захист прав споживачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

встановила:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнених вимог просив зобов`язати АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 8/1744799, укладеним 21 травня 2021 року, з врахуванням раніше сплаченої суми у розмірі 34155грн, сплаченої у рахунок обслуговування кредитної заборгованості та зарахувати вказану суму в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказував, що21.05.2021 між ним та АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» було укладено договір кредиту № 8/1744799, згідно якого йому був наданий кредит в сумі 207000 грн строком на 6 років зі сплатою річних відсотків та комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості.

На виконання умов договору ним було сплачено відповідачу 34155 грн в рахунок обслуговування кредитної заборгованості.

Вказував, що нещодавно він дізнався, що постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості визнана незаконною.

У зв`язку з тяжким матеріальним становищем він звернувся до відповідача з пропозицією надати йому кредитні канікули та розглянути питання щодо можливості зарахування в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти, сплачені ним у рахунок обслуговування кредитної заборгованості, проте банк відмовив йому в цьому та вимагав погасити заборгованість за кредитним договором.

Вказував, що за умовами п. 1.4.2 кредитного договору під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором за надання яких встановлена плата відповідно до Додатку №1 як «Комісія за обслуговування кредитної заборгованості».

Вважав, що п. 1.4.2 кредитного договору є таким, що не відповідає чинному законодавству України та є несправедливим, що узгоджується з практикою Верховного Суду.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» про захист прав споживачів задоволено.

Зобов`язано АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №8/1744799 від 21 травня 2021 року з огляду на нікчемність пункту 1.4.2 договору, із зарахуванням раніше сплаченої суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 34320, 15 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що правовідносини між банком та позивачем регулюється Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».

Окрім того зазначає, що підписавши кредитний договір позивач погодив всі істотні умови, які вказані у ньому, в тому числі п. 1.4.2, згідно якого позичальник зобов`язався сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,5% у місяць від суми кредиту, до переліку якої входить багато складових, який є значно ширшим, ніж просто надання інформації щодо кредиту

Вказує, що чинним законодавством України надано право банківській установі встановлювати плату за обслуговування кредиту, зокрема ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому п. 1.3.2. Договору, укладеного між сторонами, є таким, що відповідає вимогам законодавства.

Окрім того вказує, що місцевим судом при розгляді справи не було враховано правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 по справі № 496/3134/19.

В судовому засіданні предстанвик відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, що відповідає ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Районним судом встановлено, що 21 травня 2021 року ОСОБА_1 уклав з АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» кредитний договір №8/1744799, відповідно до якого отримав кредит в розмірі 207000грн строком на 72 місяців зі сплатою 10% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені умовами, встановленими кредитним договором (а. с. 8-9).

Також встановлено, що графік платежів по кредиту, що є додатком №1 до договору №8/1744799 від 21 травня 2021 року та є його невід`ємною частиною, містить дату видачі/дати платежів, чисту суму кредиту/суму за розрахунковий період, суму кредиту за договором, проценти за користування кредитом, комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а також реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту (а.с. 10-11).

Згідно п. 1.1 договору №8/1744799 банк надає позичальнику кредит в сумі 207000 гривень на строк 72 місяці з 21 травня 2021 року по 20 травня 2027 року. Позичальник сплачує платежі для погашення заборгованості за договором щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту Додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 1.4.1 договору №8/1744799 за користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно, в розмірі 10.00 % річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором.

Відповідно до п. 1.4.2 договору №8/174479 за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в розмірі 1,50 % від суми кредиту зазначеної в п. 1.1 договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованість, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо.

Згідно відомості про порядок нарахування і погашення нарахованої комісії по кредиту, наданому ОСОБА_1 , кредитний договір №8/1744799 від 21 травня 2021 року, розмір сплаченої позивачем комісії за обслуговування кредитної заборгованості станом на 01.09.2022 становить 34320,15грн (а.с.94).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що оскільки п. 1.4.2 договору № 8/1744799 є нікчемним, а тому безпідставно сплачені ним кошти в рахунок комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для забезпечення чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" текст статті 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" з набуттям чинності Закону України "Про споживче кредитування" залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України "Про захист прав споживачів", визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Разом з тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відтак, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Із п. 1.4.2. кредитного договору вбачається, що під час користування кредитом банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором, за надання яких встановлена комісійна винагорода в розмірі 1.50 % від суми кредиту, зазначеного у п.1.1 цього договору (а.с. 8).

Однак, у вищевказаному пункті договору не уточнено систематичності запиту вказаної інформації споживачем з оплатою наданих послуг.

Включаючи до договору умови про сплату комісії за щомісячне обслуговування кредиту, банком не було зазначено які саме послуги по обслуговуванню кредиту ним надаються і з чого саме вони складаються, натомість згідно вказаних платежів було встановлено на рівні 1,50 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 Договору.

Слід зазначити, що позивачу фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Умова договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечить положенням ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Колегія суддів наголошує, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання послуг, зміст яких є незрозумілим споживачу є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися йому безоплатно, пункт 1.4.2. Договору є несправедливим, містить дисбаланс обов`язків на шкоду позичальника та суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому оплата комісійної винагороди є необґрунтованою.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 та зазначений в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Доводи апеляційної скарги, що сплата комісії здійснюється за об`єм послуг, який є значно ширшим ніж просто надання інформації про стан кредитної заборгованості, суд вважає необґрунтованими, оскільки доказів на підтвердження надання таких послуг і їх періодичності відповідачем суду надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання п.1.4.2 договору нікчемним, а тому отримання відповідачем грошових коштів за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 34320,15 грн., що підтверджується відомостю про порядок нарахування в погашення нарахованої комісії ( а.с.94), є незаконним та підлягає заразуванню в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24.11.2023.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді С.Б. Бутенко

Ю.В. Дряниця