ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023року м.Херсон

справа 664/2896/17

провадження 22ц/819/82/23

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Бездрабко В.О.,

судді: Воронцова Л.П.,

Пузанова Л.В.,

секретар судового засідання: Доброва К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2021 року, постановлене під головуванням судді Сіденка С.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,

встановив :

В грудні 2017року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділ частки із нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,

Позов обґрунтований тим, що сторонам на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 квітня 2017року в порядку спадкування за законом на праві власності належить по 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою; АДРЕСА_1 .

Позивач зазначила, що домоволодіння між сторонами не поділено в натурі, частка кожного із співвласників не виділена, при цьому, сторони не можуть дійти між собою згоди щодо поділу будинку, у зв`язку з чим спільне користування будинком є неможливим.

В зв`язку з наведеним, позивач просила суд виділити їй в натурі у власність житловий будинок літ. «Б», загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., який складається з коридору літ. «І» (6,9 кв.м.), санвузлу «ІІ» (3,1 кв.м.), житлової кімнати «1» (13,9 кв.м.), житлової кімнати «2» (9,5 кв.м.), літню кухню літ. «В-1», сарай літ. «Д-1», огорожу №№ 1-3.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що виділення позивачу запропонованого нею нерухомого майна у натурі буде становити 51/100 частину від всього домоволодіння, що суттєво зменшить частки відповідачів та завдасть істотної шкоди їх правам щодо можливості належного користування своїми частками у праві спільної власності. Суд зазначив, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Суд послався на те, що в ході розгляду справи позивач запропонувала лише один варіант виділу майна та не доведела відсутність можливості запропонувати інші варіанти; не надала доказів на підтвердження технічної можливості переобладнання домоволодіння з метою створення відповідачам окремих об`єктів, здатних самостійно функціонувати в складі житлових та допоміжних приміщень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , пославшись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду від 23 листопада 2021року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивач зазначила, що спірне домоволодіння має два окремих житлових будинка, з яких вона просила виділити їй менший за площею, що не вплине на права відповідачів, які в ході розгляду справи самоусунулися від можливості поставити судовому експерту інші, ніж позивач, запитання, не запропонували інших варіантів виділу (поділу) майна. Вказала, що суд припустився процесуальної помилки, розглянувши справу у підготовчому провадженні, без призначення справи до розгляду по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Карпухін Ю.Ю., вказавши на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 23 листопада 2021року, просив судове рішення залишити без змін. Зазначив, що усі співвласники мають рівні права щодо спільного майна пропорційно їх частці в ньому. Запропонований позивачем єдиний варіант виділу їй частки нерухомого майна суттєво зменшує частки відповідачів у праві власності, з чим останні не погоджуються.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена. У заяві від 14 листопада 2023року просила розгляд апеляційної скарги провести у її відсутність. Вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити.

Інші учасники справи до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 06 листопада 2023року, судова повістка направлена ОСОБА_2 повернута на адресу суду без вручення у зв`язку із відсутністю адресата за місцем проживання. Адвокат Карпухін Ю.Ю., який представляв інтереси відповідачів, сповіщений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджено довідкою про доставку судової кореспонденції на офіційну електрону адресу та доставку судової повістки у додаток Viber на номер телефону адвоката. В силу положень ст.128 ч.6, ч. 8 п.2,3 ЦПК відповідачів слід визнати такими, що належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на підставі рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 18 квітня 2017року у цивільній справі № 664/2436/16-ц, набули право спільної часткової власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Частка кожного зі сторін у домоволодінні становить 1/3 частину. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру № 87474702 від 19 травня 2017 року.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №28 від 14 лютого 2020року є можливим виділ в натурі співвласнику ОСОБА_1 , ідеальна частка якої в домоволодінні становить 1/3 частину, об`єктів нерухомого майна в житловому будинку літ. «Б», прибудові «б»: житлової кімнати 1 площею 13,9 кв.м., житлової кімнати 2 площею 9,5 кв.м., кухні І площею 6,9 кв.м., санвузлу ІІ площею 3,1 кв.м.; з надвірних будівель і споруд: кухні літ. «В», сараю літ. «Д», огорожі № 1, ворот № 2, хвіртки № 3.

У висновку експерта зазначено, що вартість будівель та споруд, які можуть бути виділеними на користь позивача, складає 58071,00 грн., а ринкова вартість всього домоволодіння станом на 29 грудня 2019р. дорівнює 112655,00 грн. В такому разі реальна частка позивача, яку вона просить виділити в натурі, буде становити 51/100 частин спірного домоволодіння. Експертом обраховано, що у разі виділення співвласнику ОСОБА_1 у власність будинку літ. «Б» з надвірними господарськими будівлями і спорудами зі зміною ідеальної частки з 1/3 на реальну 51/100, позивач має сплатити іншим співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі по 10 260,00 грн. кожному.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наведена норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У силу положень ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою ст.358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою ст.364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини другої ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ст.263 ч.4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 127/28684/18 (провадження № 61-17068св19) зазначено, що за відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом та після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється; при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо).

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19).

За змістом статті 367 ЦК України, при поділі майна, що у спільній частковій власності, суд зобов`язаний зазначити у рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки конкретно виділяється кожному із співвласників, а не тільки позивачу. Рішення суду із зазначенням частини будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки, яка виділяється тільки позивачу, ухвалюється за наслідками розгляду позову про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності в порядку статті 364 ЦК України.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі № 127/18807/19 (провадження № 61-4163св22).

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-12цс13 від 03 квітня 2013 року).

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

З матеріалів справи встановлено, що між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 не визначений порядок користування житловими та нежитловими приміщеннями. Визначальним для вирішення справи є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд виділити їй в натурі приміщення, які вказані в технічному плані домоволодіння, як житловий будинок літ. «Б», який складається з коридору літ. «І», санвузлу «ІІ», житлової кімнати «1», житлової кімнати «2» та нежитлові приміщення літньої кухні літ. «В-1», сараю літ. «Д-1», огорожу №№ 1-3.

Згідно експертного висновку від 14 лютого 2020 року №28 запропоновано один варіант виділу в натурі частки позивача у домоволодінні, із виділенням їй зазначених у позові приміщень. При цьому арифметична частка згідно такого варіанта виділу становить 51/100 частину, хоча розмір ідеальної частки позивача становить 1/3 частину (33,3/100).

При запропонованому позивачем варіанті виділу на її користь нерухомого майна відхилення від належної їй ідеальної частки становитиме 18/100, тобто фактичне зменшення часток для кожного з відповідачів відбудеться на 9/100 (майже на третину їх часток). За конкретних обставин цієї справи вказане може свідчити про істотну зміну часток співвласників, що завдасть істотної шкоди правам відповідачів щодо можливості належного користування своїми частками у праві спільної часткової власності.

Інших варіантів виділу, максимально наближених до ідеальної частки, позивач не пропонує.

Враховуючи наявність вказаних обставин, що характеризують правовідносини, які виникли між сторонами, в їх сукупності суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Доводи скаржника про те, що спірне домоволодіння має два окремих житлових будинка, з яких позивач просить виділити їй менший за площею, що на її думку, не вплине на права відповідачів, позбавлені правового обґрунтування в контексті спору про виділ частки майна у праві спільної часткової власності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції припустився процесуальної помилки та розглянув справу у підготовчому провадженні, без призначення справи до розгляду по суті, колегія суддів оцінює критично з огляду на ухвалу Цюрупинського районного суду Херсонської області від 23 червня 2021року (а.с.151), якою на підставі ст.200 ч.2 п.3 ЦПК України підготовче провадження у справи було закрито, а справа призначалася до розгляду в порядку визначеному цивільним процесуальним законодавством.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2021року - без змін.

Керуючись ст.367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 24 листопада 2023року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.П. Воронцова

Л.В. Пузанова