Справа № 206/1032/23
Провадження № 2/206/465/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2023 Самарський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Похил А.В.

представника позивача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними частини кредитно-заставного договору та зобов`язання вчинити певні дії, -

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача та представника відповідача.

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, яку обґрунтував тим, що 03.07.2008 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DNH3АЕ, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 15142,51 доларів США на термін до 02.07.2013, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк безпідставно включив до складу щомісячних платежів за кредитним договором - винагороду за резервування ресурсів, а отже відповідні умови кредитного договору повинні бути визнані судом недійсними. Так, умовами п. 5.1, 5.2 Кредитного договору встановлено, що: «Для виконання зобов`язань за даним Договором Банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до даного Договору та надає Позичальнику право на їх використання. За надане право зазначене у статті 5.1 Договору Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.8 даного Договору». Відповідно до п. 5.3 Кредитного договору: «Нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток № 1 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання Договору». Умовами п. 5.4 та п. 5.5 Кредитного договору передбачено, що: «При останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до Дати погашення Кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у Графіку Погашення Кредиту (Додаток № 1 до Договору). Винагороди за резервування ресурсів сплачуються щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно п. 5.2 Договору. У випадку повного погашення Кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за Кредитом». Згідно з п.п. «г» п. 17.1.8 Кредитного договору Позичальник (Позивач) повинен сплатити на користь Банку (Відповідача) винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до п. 17.1.9 Кредитного договору, період сплати з 3 по 7 число кожного місяця. З п. 2.1 Кредитного договору вбачається, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку Позичальника. Незважаючи на це Банк включив до Кредитного договору умови, за якими Позичальник повинен з 3 по 7 число кожного місяця здійснювати оплату винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % від неповернутого тіла кредиту (зарезервованих ресурсів). Водночас, вищевказані умови Договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», умови якого також розповсюджуються на дані правовідносини. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, тим паче з моменту укладення кредитного договору, тобто з 03.07.2008. Резервування ресурсів є сукупною послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди. Водночас, встановивши в кредитному договорі (п.п. «г» п. 17.1.8) сплату щомісячної винагороди за резервування ресурсів, банк не зазначив, які саме послуги (резервування) за вказану винагороду надаються позивачу. Виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Вищевикладені обставини достеменно та беззаперечно свідчать про те, що відповідач нараховував щомісячну винагороду за резервування ресурсів, які не можуть бути визнані послугами, які замовлялися споживачем за договором кредиту. Як наслідок, усі нараховані відповідачем суми відповідної винагороди по кредитному договору, які були сплачені позивачем, підлягають зарахуванню у розрахунок погашення заборгованості по кредиту. Представник позивача просив визнати недійсною з 03.07.2008 умову п. 5.1 - п. 5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 кредитно-заставного договору від 03.07.2008 № DNH3AE, укладеного між сторонами, у частині щодо обов`язку позичальника сплачувати на користь банку винагороду за резервування ресурсу в розмірі 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів, які з огляду на вимоги п. 17.1.9 кредитно-заставного договору, повинні сплачуватися з 3 по 7 число кожного місяця; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок одержаних періодичних платежів, що були сплачені позивачем за кредитно-заставним договором від 03.07.2008 № DNH3AE за весь строк його дії, та зарахувати сплачену винагороду за резервування ресурсу в розмірі 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів у рахунок платежів за кредитно-заставним договором від 03.07.2008 № DNH3AE (а.с. 1-7).

Не погоджуючись з позовом, представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 03.07.2008 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DNH3АЕ. Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 15142,51 доларів США на термін до 02.07.2013, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Згідно п. 6.2.4 кредитного договору, позичальник зобов`язується погасити кредит у порядку, в сумах і в строки, що передбачені статтями 12.2.6 та 17.1.5 договору. Відповідно до умов договору, банк надає кредит на базових умовах, що визначені у пункті 17.1 договору, тобто грошові кошти у розмірі 13652,17 доларів США надаються на купівлю автомобіля, який виступає предметом застави, а інші кошти надаються на оплату страхових платежів, реєстрацію предмета застави та комісій банку. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до даного договору) та надає позичальнику право на їх використання. Пунктом 5.2 кредитного договору встановлено, що за надане право, зазначене у п. 5.1 договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.8 даного договору. Згідно з пунктом 5.3 кредитного договору нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору. За пунктом 5.4 кредитного договору при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графі погашення кредиту (додаток № 1 до договору). Відповідно до п. 17.1.5 договору, дата погашення кредиту - 02.07.2013. Позивач погодився з умовами договору, порядком та строками повернення кредиту про що свідчить його підпис. Банк зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Кредитний договір наданий на споживчі цілі. Боржнику надані кошти, що підтверджується ордером, який повністю відповідає нормам діючого законодавства. Отримавши кредитні кошти, боржник сплачував чергові платежі по кредиту відповідно до графіку погашення заборгованості. Щодо визнання умов п. 5.1 - 5.5, 17.1.8 кредитного договору № DNH3АЕ від 03.07.2008 щодо винагороди за резервування ресурсів 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів зазначив, що 03.07.2008 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DNH3АЕ. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Відповідач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладання, жодної заяви на протязі даного строку до банку не надходило. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинули на її волевиявлення, дійсно було і має значення. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. За таких обставин та з підстав, передбачених нормами матеріального права, можна дійти до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним (частково недійсним) умов кредитного договору. Щодо умов договору про щомісячне нарахування комісій, відповідно до п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги-надання кредитних коштів у користування. П.п. 5.1-5.5, п. 17.1.8 кредитного договору № DNH3АЕ від 03.07.2008 в частині винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % від сумі зарезервованих ресурсів не суперечить нормам діючого законодавства. Строк позовної давності за кредитним договором від 03.07.2008 сплив - 04.07.2011. Представник відповідача вважає, що у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено, оскільки позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання частково недійсним умов кредитного договору. Враховуючи все вище наведене, норми чинного законодавства та практику Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що доводи позивача про визнання частково недійсним умов кредитного договору - є безпідставними та не підлягають задоволенню. Представник відповідача просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними частини кредитно-заставного договору, зобов`язання вчинити певні дії відмовити в повному обсязі (а.с. 40-44).

Від представника позивача на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній зазначає, що викладені у відзиві мотиви невизнання відповідачем позовних вимог є безпідставними, відповідачем не спростовано жодного з доводів, викладених в позовній заяві, а сам відзив не має братися судом до уваги з огляду на таке. Представник позивача звертає увагу суду, що відповідач у відзиві обмежився лише тим, що навів загальні норми чинного законодавства, що регулює спірні взаємовідносини, умови Кредитного договору та майже повністю проігнорував доводи позивача щодо конкретних обставин справи та порушення норм діючого законодавства. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, тим паче з моменту укладення Кредитного договору (тобто з 03.07.2008). Відповідачем у відзиві не наведено жодних посилань на конкретні норми діючого законодавства, з яких би вбачалося, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (звернення до Суду з позовною заявою) є неналежним чи незаконним. Необхідно зауважити, що Позивач не є фахівцем в галузі права та з об`єктивних причини не мав змоги проаналізувати зміст кредитного договору на відповідність норм діючого законодавства. Вказане беззаперечно та достеменно свідчить, що відповідач у відзиві жодним чином не спростував доводів щодо невідповідності умов Кредитного договору вимогам діючого законодавства. Відповідач зазначає, що строк звернення до суду з позовною заявою про визнання умов Кредитного договору нібито сплив 04.07.2011. Водночас, відповідні твердження відповідача є безпідставні. Резервування ресурсів є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення винагороди. Представник позивача вважає, що надав суду достатньо доказів, які підтверджують, що положення п. 5.1 - п. 5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 Кредитного договору, в частині зобов`язання Позивача, як позичальника здійснювати платежі на користь Позивача у вигляді винагороди за резервування ресурсу в розмірі 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів, є нікчемними саме з дня укладання Кредитного договору (тобто з 03.07.2008), оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено. За таких обставин, до заявлених позивачем позовних вимог не можуть бути застосовані строки позовної давності, оскільки нікчемний правочин (тобто спірні умови п. 5.1 - п. 5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 Кредитного договору) є недійсним в силу закону з моменту його укладення. Представник позивача просив позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

09.03.2023 представником позивача подано дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-16).

13.03.2023 у даній справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 11.04.2023 (а.с. 18).

11.04.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшла заява, згідно якої представник позивача просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 23).

11.04.2023 судове засідання відкладено на 09.05.2023 (а.с. 24).

09.05.2023 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої представник позивача просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 27).

09.05.2023 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату (а.с. 30).

09.05.2023 судове засідання відкладено на 08.06.2023 (а.с. 34).

07.06.2023 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої представник позивача просив проводити судове засідання без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 38).

08.06.2023 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с. 40-47).

08.06.2023 судове засідання відкладено на 03.08.2023 (а.с. 48).

03.08.2023 судове засідання відкладено на 31.08.2023 (а.с. 51).

Згідно розпорядження керівника апарату Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 90-р від 17.08.2023 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку із припиненням трудових відносин судді ОСОБА_2 (у зв`язку зі смертю), здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи (а.с. 53).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2023 дану цивільну справу розподілено судді Маштаку К.С. (а.с. 54).

18.08.2023 цивільну справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду на 31.08.2023 (а.с. 56).

30.08.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 59).

31.08.2023 судове засідання відкладено на 26.09.2023 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 62).

26.09.2023 судове засідання відкладено на 25.10.2023 у зв`язку з неявкою сторін та відсутністю електропостачання в приміщенні суду (а.с. 64).

25.10.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 70-71).

25.10.2023 судове засідання відкладено на 13.11.2023 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 73).

13.11.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 75-77).

13.11.2023 судове засідання відкладено на 20.11.2023 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 79).

17.11.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив з додатками.

20.11.2023 проведено розгляд справи по суті, заслухано вступне слово представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 03.07.2008 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір № DNH3АЕ000010902 (а.с. 8-11).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-7423/11 від 22.07.2011, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визначення кредитно-заставного договору № DNH3AE від 03.07.2008 нікчемним було відмовлено.

13.07.2020 рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 206/3009/15-ц за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позовні вимоги банку було частково задоволено. За рішенням суду з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за договором від 03.07.2008, що складається із: заборгованості за кредитом - 7926,42 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4596,78 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 369,27 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) - 1611,00 доларів США, всього 14515,35 доларів США, а також судові витрати в сумі 3654 грн.

15.03.2023 постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 206/3009/15-ц, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було частково задоволено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 в оскаржуваній частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом - змінено, шляхом зменшення розміру стягнутих за рішенням суду відсотків з 4596,78 доларів США до 4596,54 доларів США, а в іншій оскаржуваній частині задоволених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по комісії та штрафів - залишено без змін.

28.08.2023 постановою Верховного суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 206/3009/15-ц, касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13.07.2020 в незмінній частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 в оскаржуваних частинах залишено без змін.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, представником позивача та представником відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 03.07.2008 позивач та відповідач будучи вільними в укладені, виборі контрагента та визначенні умов договору, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов шляхом укладення кредитного договору № DNY3AE.

Відповідно до умов кредитного договору, позивач отримав на строк до 02.07.2013 від відповідача кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 15142,51 доларів США: 13652,17 доларів США на купівлю автомобілю та 1017,04 доларів США на сплату страхових платежів, 7,39 доларів США оплату коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі, 409,57 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, 53,99 доларів США на оплату вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ОСЦПВ), що сплачується в момент видачі кредиту. При цьому позивач зобов`язався з «3» по «7» число кожного місяця вносити щомісячний платіж у сумі 306,34 доларів США.

Крім цього, відповідно до умов кредитного договору, погоджених сторонами, позивач погодився сплачувати 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів з «3» по «7» число кожного місяця.

При укладенні кредитного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: суму кредиту, процентну ставку за користування ним, комісію за розрахунково-касове обслуговування, порядок повернення кредиту та резервування ресурсів, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Так, підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконував умови кредитного договору та сплачував кошти в рахунок погашення заборгованості.

Так, ст. 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом.

Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом.

Підписуючи договір, позивач чітко засвідчив факт ознайомлення з його умовами та надав свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, при цьому позивач не вбачав в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до нього як споживача. При цьому саме позивач звернувся до відповідача за отриманням кредиту. Більше того, підписуючи кредитний договір, позивач засвідчив факт ознайомлення його з умовами та надав свою згоду на отримання послуги на цих умовах.

Сторона позивача, не погоджуючись з умовами укладеного кредитно-заставного договору, а саме із п.п. 5.1-5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 в частині включення банком до кредитного договору умов, за якими позичальник повинен з 3 по 7 число кожного місяця здійснювати оплату винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % від неповернутого тіла кредиту (зарезервованих ресурсів).

В обґрунтування своїх вимог, позивач та його представник посилались на те, що аналіз норм Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати резервування ресурсів, і це є підставою для визначення таких положень недійсними, тим паче з моменту укладення кредитного договору, тобто з 03.07.2008.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Кредитний договір було укладено сторонами у липні 2008 року, жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання договору позивачем свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Позивач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту укладення кредитно-заставного договору, жодної заяви на протязі даного строку до банку не надходило.

Крім того, позивач звернувся з даним позовом до суду 09.03.2023, тобто майже через десять років після спливу визначеного в договорі терміну повернення кредиту 02.07.2013.

В даному конкретному випадку, договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності нормам закону, оскільки укладений між сторонами договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін.

Суд критично ставиться до доводів сторони позивача, вважає їх необґрунтованими, недоведеними та такими, що спрямовані лише на умисне невиконання умов кредитного договору № DNH3AE від 03.07.2008 та як наслідок, уникнення від цивільної відповідальності.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

При цьому, даний договір від 03.07.2008 № DNH3АЕ та правовідносини сторін за цим договором, були неодноразово предметом дослідження в судах, в тому числі на предмет нікчемності правочину з ініціативи позичальника (рішення суду від 22.07.2011).

Тому суд вважає, що доводи сторони відповідача щодо необхідності застосування до даних правовідносин строків позовної давності також заслуговують на увагу. При цьому суд враховує, що строк виконання зобов`язань договором був визначений до 02.07.2013, а в зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Суд звертає увагу, що позивач не відмовлявся від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликав, і навіть не звертався до кредитора за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після, його укладення, тобто не скористався цим своїм правом.

Відтак позивач добровільно погодився з відповідними умовами договору, виконував його з моменту укладення, сплачуючи кредит, тому доводи ОСОБА_1 в частині несправедливості та суперечливості певних положень договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб`єктивних оцінок, як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору позивач був згоден з його умовами та взяв на себе відповідні зобов`язання добровільно.

Крім того, з аналізу змісту укладеного кредитного договору DNH3AE від 03.07.2008, можна дійти висновку, що він не є занадто громіздким чи об`ємним, що могло б розглядатись як суттєва і об`єктивна перешкода у його вивченні споживачем; він не є незрозумілим чи заплутаним, чи викладеним складними сентенціями, чи викладеним у такий спосіб, що його не може зрозуміти звичайний споживач (особа без відповідного фаху і знань), розуміння даного документу потребує звичайного рівня інтелектуальних здібностей і не потребує фахових знань. Зокрема, в ньому наглядно, прозоро і зрозуміло прописано необхідні суттєві умови договору, який укладається, про суму кредиту, строки і порядок повернення, про процентну ставку і її розрахунки, комісію за розрахунково-касове обслуговування та всі інші умови і наслідки невиконання умов договору.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і підстав та обґрунтувань, викладених у позовній заяві, не встановив таких умов, які б могли бути визнані несправедливими у розумінні норми закону. У даному випадку суд рахує, що всі умови договору були для споживача прозорими, зрозумілими, і підписання договору було дійсним волевиявленням позичальника, спрямованим на реалізацію бажання отримати кредитні кошти на умовах обов`язковості їх повернення зі сплатою відсотків, комісії і певними негативними наслідками у разі порушення умов. Суд не вбачає підстав для висновку, що позивач не розумів дійсної природи договору і вказаних наслідків, зокрема виникнення у нього вказаних обов`язків. Суд виходить з того, що позивач усвідомлював характер і природу укладеного договору (кредиту), передбачав і не міг не передбачити та не міг не усвідомлювати необхідність виконання вказаних зобов`язань після отримання кредитних коштів, і був згоден на такі дійсно дещо обтяжуючі для нього умови (необхідність повернення в цілому більшої кількості грошових коштів, ніж буде отримано за договором), але вже після їх отримання позичальник змінив свою думку з приводу тих наслідків отримання кредитних коштів, на які був згоден до та під час підписання договору.

Стаття 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання п.п. 5.1-5.5 та п. 17.1.8 кредитно-заставного договору № DNH3AE від 03.07.2008, укладеного між позивачем та відповідачем, в частині обов`язку позичальника сплачувати щомісячно плату за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % від суми виданого кредиту з 03.07.2008 - не підлягають задоволенню.

Окрім цього, враховуючи вищевикладене та те, що позовні вимоги в частині визнання п.п. 5.1-5.5 та п. 17.1.8 кредитного договору не підлягають задоволенню, то, відповідно, в задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок одержаних періодичних платежів, що були сплачені позивачем за кредитно-заставним договором № DNH3AE від 03.07.2008 за весь строк його дії, та зарахування сплаченої винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08 % від суми зарезервованих ресурсів у рахунок платежів за кредитно-заставним договором № DNH3AE від 03.07.2008, необхідно відмовити.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Згідно ч. 1, 2, 6 статті ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 203, 215, 216, 626, 627, 628, 629, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 13, 30, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: вул. М. Грушевського, 1Д, м. Київ, адреса для кореспонденції: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) про захист прав споживачів, визнання недійсним частини кредитно-заставного договору та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24.11.2023.

Головуючий суддя К.С. Маштак