Дата документу 15.05.2023
Справа № 334/2662/23
Провадження № 2/334/1461/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Фетісова М.В., за участю секретаря судового засідання Засько О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно отриманих коштів,

встановив:

представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сердюченко В.В. звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки безпідставно отриманні кошти в сумі 20 639,20 гривень.

Позов обґрунтовує тим, що 27.06.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис № 5870 про стягнення з позивачки на користь відповідача заборгованості в розмірі 551 618,68 гривень, який пред`явлено до виконання Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя. 28.09.2018 старшим державним виконавцем Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя Савенко І.А. складено акт про проведення електронних торгів (аукціону) згідно якого, проведені електронні торги з реалізації транспортного засобу ВАЗ 21104, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_1 .. 29.08.2018 Державним підприємством «СЕТАМ» проведені електронні торги, загальна сума коштів, сплачена переможцем склала 25 898,02 гривень. Частина коштів в сумі 20 639,20 гривень, отримана внаслідок реалізації транспортного засобу, державним виконавцем була спрямована на користь відповідача. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2021 у справі № 334/3435/21, виконавчий напис № 5870 від 27.06.2017, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.С., визнаний таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із чим кошти, отримані відповідачем підлягають поверненню.

Представник позивача адвокат Якушев С.О. надав відзив на позов, в якому зазначив, що предметом спору є те, що позивачка бажає стягнути з відповідача нібито безпідставно отримані кошти в сумі 20 639,20 гривень, перераховані Дніпровським ВДВС м. Запоріжжя на рахунок відповідача після продажу на публічних торгах заставного автомобіля. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2021 у справі № 334/3435/21 скасовано виконавчий напис № 5870 від 27.06.2017, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.С., який на час здійснення продажу заставного автомобіля та виконавчого провадження № 55107311 був таким, що підлягав виконанню. 11.04.2006 між сторонами укладено кредитний договір № ZPD0AK10200009, згідно з умовами якого Банк надав позивачці кредитні кошти на купівлю автомобіля ВАЗ 21104, 2006 року випуску, строком до 11.04.2011 включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 56 130,75 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитом, між сторонами укладено договір застави, згідно з умовами якого надано в заставу вказаний автомобіль. У зв`язку з порушенням умов кредитного договору та несплату кредиту, 27.06.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.С. вчинено виконавчий напис № 5870 про стягнення заборгованості з позивачки заборгованості за кредитним договором № ZPD0AK10200009 від 11.04.2006 в сумі 551 618,68 гривень. На підставі виконавчого напису, 09.11.2017 Дніпровським відділом ДВС м. Запоріжжя відкрито виконавче провадження № 55107311. 31.05.2018 виконавчою службою винесена постанова про опис та арешт коштів боржника, згідно якої вилучено у позивачки транспортний засіб. Після продажу транспортного засобу, 19.09.2018 виконавчою службою були перераховані на користь відповідача кошти в сумі 20 639,20 гривень. 23.10.2019 виконавчою службою винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Після повторного пред`явлення до виконавчої служби виконавчого напису № 5870 від 27.06.2017 і відкриття виконавчого провадження № 60955399 та арештом будинку, позивачкою оскаржено виконавчий напис. Рішенням суду у справі № 334/3435/21 встановлено лише порушення нотаріусом порядку видачі виконавчого напису, а також те, що заборгованість не можна вважати безспірною. Якщо позивачка бажає стягнути зі свого кредитора кошти, які Банк отримав за продаж заставного автомобіля, тоді вона повністю погоджується з усією процедурою виконавчого провадження № 55107311, погоджується з тим фактом, що вона вже не є власницею автомобіля, у разі прийняття рішення судом про задоволення її позову, відповідач втрачає право застави та своє заставне майно. Через обрання неналежного способу захисту, позивачкою обраний неналежний відповідач. Станом на 01.04.2023 заборгованість позивачки перед відповідачем за кредитним договором складає 836 699,01 гривень. Кредитний договір та договір застави на сьогодні є чинними та були і є правовими підставами для отримання коштів від продажу транспортного засобу в рамках виконавчого провадження № 55107311. У разі, якщо суд побачить правові підстави для задоволенні позову, тоді необхідно застосувати позовну давність як самостійну окрему правову підставу і відмовити позивачці у задоволенні її позовної заяви. Позивачкою не надано жодних доказів дійсних витрат на правову допомогу адвоката в сумі 7000 гривень.

Представник позивачки надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що твердження відповідача щодо обрання неналежного способу захисту стороною позивача є необґрунтованим, оскільки матеріалами справи підтверджується, що 26.10.2021 Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі № 334/3435/21 ухвалено рішення, яким виконавчий напис № 5870 від 27.06.2017, визнано таким, що не підлягає виконанню. Обираючи спосіб захисту порушеного права позивачка виходила з вимог нормативно-правових актів та практики застосування вказаних актів під час аналогічних справ. Підтверджується та обставина, що 09.11.2017 старшим державним виконавцем Дніпровського відділу ДВС м. Запоріжжя Матейчук І.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55107311. З матеріалів виконавчого провадження № 55107311 вбачається, що частину грошових коштів в сумі 20 639,20 гривень було спрямовано державним виконавцем на користь відповідача. Оскільки вказані кошти були отримані внаслідок примусового виконання виконавчого документу, який на даний момент рішенням суду, визнаний таким, що не підлягає виконанню, мають бути повернуті на підставі статті 1212 ЦК України, тому як набуті без жодної на те правової підстави. Між сторонами існують договірні зобов`язання як за кредитним зобов`язанням, так і за договором застави, оскільки грошові кошти в сумі 20 639,20 гривень були набуті відповідачем не на виконання умов укладеного сторонами договору, а й на виконання виконавчого напису, який було визнано таким, що не підлягає виконанню. В спростування твердження відповідача про те, що у позивачки існує заборгованість за кредитним договором в сумі 836 699,01 гривень зазначила на постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18 та постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18. Позивачка звернулася до суду із позовом в межах трирічного строку, а отже нею не пропущено строк позовної давності. Судові витрати, визначені у фіксованому розмірі. Зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу не надання правничої правової допомоги за таких обставин не є необхідним, як і надання доказів проведення їх оплати.

Ухвалою від 06.04.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 12.04.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи в загальному позовному провадженні відмовлено, розгляд справи призначений у спрощеному позовному провадженні з повідомлення (викликом) сторін.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Сердюченко В.В. у судове засідання не з`явились. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи без їх участі. Позов підтримав.

Представник відповідача адвокат Якушев С.О. у судове засідання не з`явився. У відзиві просив розглянути справу без його участі.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2021 у справі № 334/3435/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позов задоволений. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 27.06.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівно, зареєстрований в реєстрі за № 5870, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості в сумі 554 618,68 гривень. Рішення суду набрало законної сили 26.11.2021.

Вказаним рішенням встановлені наступні обставини щодо сторін цієї справи, які в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді справи.

11.04.2006 між ПАБ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №ZPD0AK10200009, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти на строк до 11.04.2011 включно у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 56 130,75 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом 1,23% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється шляхом здійснення щомісячних платежів у сумі 1 194,05 гривень.

27.06.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровської міської нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною було вчинено виконавчий напис №5870 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у сумі 551 618,68 гривень, з них 36 268,38 гривень в якості заборгованості за кредитом, 139 628,53 гривень заборгованість за відсотками, 373 003,73 гривні пеня, а також 3 000 гривень в якості витрат, пов`язаних із вчиненням зазначеного виконавчого напису. Строк, за який проводиться стягнення 11 років 1 місяць 19 днів, а саме, з 11.04.2006 по 30.05.2017.

Вищезазначений виконавчий напис було вчинено на підставі заяви стягувача від 27.06.2017, письмової вимоги банку про усунення порушень за кредитним договором №ZPD0AK10200009, без доказів його отримання боржником, копії кредитного договору №ZPD0AK10200009, розрахунку заборгованості за період з 14.04.2006 по 30.05.2017.

Згідно з матеріалами виконавчого провадження 30.01.2020 державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження № 60955399 з примусового виконання виконавчого напису №5870.

У рамках виконавчого провадження № 60955399 державним виконавцем Дніпровського ВДВС у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову від 02.03.2021 про опис та арешт майна (коштів) боржника, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , власником якої є позивач.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, 31.05.2018 державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області постановою про опис та арешт (коштів) боржника описано та накладено арешт на транспортний засіб ВАЗ 21104, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2006 року випуску, чорного кольору, номер кузову НОМЕР_2 , який знаходиться у несправному стані та на відповідальному зберіганні у Директора ВФ ДП «СЕТАМ» С.В. Пусаєва.

Згідно з актом про проведення електронних торгів (аукціону) від 28.09.2018 Державним підприємством «СЕТАМ» були проведені електронні торги з реалізації вищевказаного транспортного засобу. Стартова ціна склала 21 947,48 гривень, ціна продажу - 25 898,02 гривень. Переможцем електронних торгів визнаний ОСОБА_2 . Акт виданий на підставі протоколу № 354817 від 29.08.2018 Державного підприємства «СЕТАМ».

Відповідно до розпорядження № 55107311 від 18.09.2018 та платіжного доручення № 8142 від 19.09.2018 грошові кошти у сумі 20 639,20 гривень 12.09.2018 надійшли на рахунок ПАТ «Приватбанк».

Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.10.2019 з урахуванням відсутності зареєстрованого майна за боржницею, рахунків, джерела доходів, пенсії, транспортних засобів, виконавчий напис № 5870 від 27.06.2017, виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 554 618,68 гривень, державним виконавцем повернуто стягувачу.

18.11.2022 представник позивачки звернувся до відповідача із вимогою, в якій вимагав повернути позивачці грошові кошти в сумі 20 639,20 гривень. 29.12.2022 вказана вимога залишені відповідачем без задоволення, оскільки рішенням суду від 26.10.2021 у справі 334/3435/21 Банк не зобов`язано сплатити ОСОБА_1 вищевказані грошові кошти.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № ZPD0AK10200009 від 11.04.2006 заборгованість позивачки станом на 01.04.2023 становить 836 699,01 гривень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: (1) повернення виконаного за недійсним правочином; (2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; (3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: (1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; (2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: (1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; (2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20.

Суд встановив, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 20 639,20 гривень, що стягнуті з позивачки на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали. Вказані грошові кошти, які були перераховані приватним виконавцем відповідачу, підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України шляхом їх стягнення з відповідача на користь позивача.

Доводи відповідача про те, що кредитний договір, на виконання якого було вчинено виконавчий напис, а також договір застави, є чинними, не спростовує факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що є підставою для повернення таких коштів. При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.

Представником відповідача у відзиві заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено статте 256 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як було зазначено судом вище, стаття 1212 ЦК України може бути застосовувати тільки після того, як правова підстава для утримання майна (у даному випадку грошових коштів) в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена.

Таким чином, оскільки виконавчий напис, який був підставою для отримання грошових коштів відповідачем, був скасований рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2021 у справі № 334/3435/21, яке набрало законної сили 26.11.2021, то саме з 26.11.2021 розпочав свій перебіг строк позовної давності за вказаною вимогою позивачки.

Суд встановив, що на момент звернення позивачки до суду з цим позовом строк позовної давності за її вимогою не сплив.

Враховуючи вказане, суд не бере до уваги аргумент представника відповідача про початок перебігу строку позовної давності з 19.09.2018 - моменту отримання відповідачем спірних грошових коштів.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачений нею судовий збір в сумі 1 073,60 гривні.

Також, представник позивачки просила стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 гривень.

Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Представник відповідача не погодився з розміром судових витрат на правову допомогу адвоката позивачки, оскільки їх сплата підлягає доведенню в суді відповідними доказами. Проте, у разі задоволенні позову, відповідач просив зменшити витрати на правову допомогу адвоката позивачки у порядку статті 137 ЦПК України, врахувавши лише докази, які підтверджують сплату заявлених сум та врахувавши ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що 30.03.2023 між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Сердюченком В.В. укладений Договір (угода) про надання правової (правничої) допомоги (далі - Договір). Професійна правнича допомога, обумовлена Договором, надавалась адвокатом на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 30.03.2023. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової (правничої) допомоги від 30.03.2023 витрати позивачки на професійну правничу допомогу становлять 7 000 гривень.

Суд не бере до уваги аргумент представника відповідача про те, що позивачкою не надані докази її дійсних витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вказані витрати у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Ураховуючи вищезазначене, оцінивши подані представником позивачки докази на підтвердження понесених позивачкою витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, враховуючи те, що справа визнана судом малозначною та розглянута у спрощеному позовному провадженні, суд дійшов висновку про відмову позивачці ОСОБА_1 у відшкодуванні понесених нею витрат на професійну правничу допомогу частково в сумі 2 000 гривень та відповідно не покладання таких витрат у відповідній частині на відповідача АТ КБ «Приватбанк» з покладанням на останнє обов`язку по відшкодуванню 5 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу понесених у зв`язку з розглядом справи.

Керуючись статтями 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в сумі 20 639 (двадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять) 20 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) 60 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: вул. Грушевського, буд. 1д, м. Київ, .

Суддя: