Справа № 344/4440/23
Провадження № 22-ц/4808/644/23
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Баркова В.М., Бойчука І.В.,

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2023 року, у складі судді Антоняка Т.М., у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою у якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на строк 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження:

- усунення перешкод у користуванні майном, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- заборони ОСОБА_1 , в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_2 ;

- заборони ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона та ОСОБА_1 проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є дочкою заявниці.

ОСОБА_1 систематично вчиняє відносно заявниці психологічне насильство.

Так, 09.11.2021 року стосовно ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис строком на 5 діб з забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_2 . Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.02.2023 року у справі № 344/2187/23 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

28.01.2023 року ОСОБА_1 було взято на профілактичний облік.

Вказувала, що заявниця потерпає від насильства зі сторони ОСОБА_1 , вже протягом тривалого часу, їй виносились офіційні попередження про недопустимість вчинення домашнього насильства, вона притягалася до адміністративної відповідальності.

Вірогідність продовження та повторного вчинення фізичного та психологічного насильства ОСОБА_1 щодо заявниці, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, оскільки попередні заходи вжиті поліцією та судом до кривдника виявились неефективними та не захистили її від насильства.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2023 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено.

Видано обмежувальний припис ОСОБА_1 на строк 6 (шість) місяців, яким визначено наступні тимчасові обмеження:

- усунення перешкод у користуванні майном, що є особистою приватною власністю ОСОБА_2 ;

- заборони ОСОБА_1 в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_2 ;

- заборони ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, рішення незаконним та необґрунтованим, суд неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права, що стосуються доказів та їх оцінки.

Зазначає, що апелянтка зі своєю мамою ОСОБА_2 проживають разом у двокімнатній квартирі, кожен з них має в користуванні по кімнаті, а кухня і санвузол перебувають у спільному користуванні, у сторін були хороші відносини.

Однак в апелянтки з часом виник спір з її сестрою ОСОБА_3 щодо квартири, у якій вона проживає з мамою, який згодом переріс у постійні конфлікти.

ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_4 , маючи матеріальну зацікавленість налаштують матір ОСОБА_2 проти апелянтки, ініціюють звернення в поліцію та до суду. Також вони не проживають разом з сторонами, матір відвідують рідко та не можуть знати про відносити заявниці та апелянтки.

Вважає, що покази ОСОБА_3 та ОСОБА_4 варто оцінювати критично, оскільки між ними та апелянткою існують неприязні стосунки, вони є матеріально зацікавленими особами в справі, а тому заздалегідь упередженими.

Щодо свідка ОСОБА_5 , який є колишнім чоловіком ОСОБА_1 , то він неодноразово вчиняв щодо неї фізичне насильство, що підтверджується доказами. Тому він не може бути неупередженим свідком, а його покази слід оцінювати критично.

Те що апелянтка веде нормальний спосіб життя, добре ставиться до своєї матері можуть підтвердити свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є їх сусідами та добре знають сторони.

Зазначає, що має позитивну характеристику від керівника гуртка Івано-Франківської міської дитячої екологічної станції, що спростовує твердження про те, що ОСОБА_1 зловживає алкогольними напоями, агресивна та неадекватно ставиться до людей.

Вважає, що вимоги заявниці, а фактично вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , мають на меті у майбутньому позбавити її права на проживання у квартирі співвласником якої вона є, та в подальшому повністю заволодіти квартирою.

Заявником не надано достатньо належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а також ризиків, які можуть настати в майбутньому, у зв`язку із не виданням обмежувального припису апелянтці.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису відмовити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Микулич І.В. подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими. Апелянтка не надала суду першої інстанції належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин щодо не вчинення нею домашнього насильства.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Заявниця ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 заперечили доводи апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення заяви про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 відносно заявниці ОСОБА_2 , а також настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 .

Згідно довідки № 02-022940 про склад сім`ї від 09.08.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що за зверненням ОСОБА_2 від 24.09.2021 року щодо можливого вчинення неправомірних дій з боку її доньки ОСОБА_1 , яке надійшло до Івано-Франківського РУП було проведено перевірку, в ході якої встановлено, що у зверненні відсутні відомості, які є достатніми для свідчення про вчинення саме кримінального правопорушення.

За результатами розгляду звернення працівниками Івано-Франківського РУП із ОСОБА_1 проведено профілактичну бесіду щодо недопущення вчинення неправомірних дій відносно ОСОБА_2 в майбутньому.

09.11.2021 року щодо ОСОБА_1 у зв`язку зі скоєнням нею стосовно матері ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру винесено терміновий заборонний припис строком на 5 діб з забороною в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.02.2023 року у справі № 344/2187/23 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Судом встановлено, що 27.01.2023 близько 20.00 год по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно матері ОСОБА_2 , 1932 р.н., а саме умисно висловлювала погрози нанесення тілесних ушкоджень та фізичної розправи, про що складено протокол про адміністративне правопорушення ВАВ № 219401 від 27.01.2023.

28.01.2023 року ОСОБА_1 взято на профілактичний облік.

Встановлено, що ОСОБА_1 була присутня при розгляді судом 27.02.2023 справи про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, постанову суду у встановленому законом порядку не оскаржувала.

Таким чином факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру стосовно її матері ОСОБА_2 знайшов своє підтвердження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Верховний Суд зауважує, що вирішуючи питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21.

Задовольнивши заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_1 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_2 , не висловлює щирого каяття щодо своєї поведінки, що свідчить про високий рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд звертає увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зібраними доказами в справі підтверджено факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру стосовно її матері ОСОБА_2 .

В оскаржуваному рішенні викладені належні мотиви щодо оцінки ризиків для гарантування безпеки постраждалої особи. Суд зазначив, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 відносно заявниці, а також настання тяжких наслідків його вчинення і такі ризики є реальними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слід оцінювати критично, оскільки між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та апелянткою існують неприязні стосунки, вони є матеріально зацікавленими особами в справі, а тому заздалегідь упередженими, а ОСОБА_5 , її колишній чоловік, який неодноразово вчиняв щодо неї фізичне насильство, також не може бути неупередженим свідком, не заслуговують на увагу, оскільки пояснення зазначених свідків у сукупності з іншими письмовими доказами підтверджують факт домашнього насильства з боку ОСОБА_1 щодо її матері ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що при розгляді судом першої інстанції справи за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 , будучи присутньою у судовому засіданні, не подала суду будь-яких доказів на спростування вимог заяви, не заявляла клопотань щодо допиту свідків чи витребування інших доказів чи відкладення розгляду справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання апелянтки про допит в апеляційному суді свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки апелянтка не скористалась таким правом у суді першої інстанції.

Доводи про те, що апелянтка має позитивну характеристику від керівника гуртка Івано-Франківської міської дитячої екологічної станції, що спростовує твердження про те, що ОСОБА_1 зловживає алкогольними напоями, агресивна та неадекватно ставиться до людей є необґрунтованими, оскільки факт зловживання ОСОБА_1 спиртними напоями чи її агресивної поведінки до інших людей судом першої інстанції не встановлювався.

Натомість позитивна характеристика ОСОБА_1 за місцем роботи не виключає факту домашнього насильства щодо її матері.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що звернення ОСОБА_2 із вказаною заявою має на меті у майбутньому позбавити її права на проживання у квартирі не підтверджені будь-якими доказами, оскільки як ствердила апелянтка у засіданні апеляційного суду вона після смерті батька, згідно заповіту успадкувала частини квартири у якій вона разом з матір`ю проживає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 березня 2023 року без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

І.В. Бойчук