ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніппропетровська від 11 липня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя (суддя першої інстанції Терещенко Т.П., повний текст рішення складено 20 липня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, з урахуванням уточнених вимог позивач просив: поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , і визнання права власності за ОСОБА_1 на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири у розмірі 434 362 грн., а також стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 8 052 грн. та витрат на проведення експертизи в розмірі 12 836,36 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Проведно поділ майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 таким чином:

-визнано за ОСОБА_3 право власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнано за ОСОБА_1 право власності на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири в розмірі 434 362 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 10 265,90 грн., а також витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 12 836,36 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає, що воно не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи та грубо порушує права та законні інтересни відповідачки, а також судом першої інстанції порушено принцип дотримання балансу прав та інтересів усіх співвласників майна.

Мотивує скаргу тим, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин норми частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України, не врахував заперечення відповідача щодо припинення її права власності на частку в спільному майні, не встановив, чи згодна вона на отримання компенсації вартості її частки у праві власності та чи внесена необхідна сума компенсації на депозитний рахунок суду, що призвело до неправильного вирішення спору.

Наголошує на тому, що позивач при подачі позову не виконав вимоги законодавства та попередньо не вніс кошти в розмірі вартості 1/2 частини 1-кімнатної квартири у якості компенсації на депозитний рахунок суду та не отримав згоду відповідача на отримання грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме 1-кімнатної квартири.

Вказує, що суд першої інстанції не дотримався вимог статті 365 ЦК України, а позивач не заявляв вимогу про припинення права власності на частку в спільному майні. Частка відповідача у спірних квартирах не є незначною (1/2 частка), доказів про неможливість виділу в натурі позивачем суду не надано, неможливість спільного користування спірними квартирами Позивачем в уточненій позовній заяві, як підстава позову не зазначена.

При розгляді справи судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та не враховано, що у позивача є інше житло де він може проживати, що свідчить про відсутність необхідності у виділі окремої квартири у власність кожному з подружжя.

Суд першої інстанції належним чином не дослідив та не дав правильної оцінки тому факту, що відповідач неспроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, що само по собі становитиме для неї надмірний тягар.

Зазначає, що відповідачка не давала згоду позивачу на отримання від нього грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, а саме 1-кімнатної квартири, а примушування її до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

ОСОБА_2 просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково:

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на:

-1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 24,5 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м.;

-1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м.;

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на:

-1/2 частку квартири АДРЕСА_4 загальною площею 24,5 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м.;

-1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ,, загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м.; В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягнути з позивача та користь відповідачки.

Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами немає згоди щодо можливості спільного користування майном.

Вказує, що позивач не має у власності тих об`єктів, які вказані в апеляційній скарзі, окрім квартири у м. Біла Церква.

Вказує, що предствник відповідачки вводить суд в оману щодо неспраможності ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію позивачеві.

Наголошує на тому, що відповідачка не заперечувала проти визнання права власності за нею на 3-кімнатну квартиру та за позивачем на 1-кімнату, про що вказано у відзиві.

ОСОБА_4 просила оскаржуване рішення залишити без змін.

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 вересня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали шлюб, де після укладення якого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », про що зроблено запис №296, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_3 (а. с. 13).

Від подружнього життя сторони мають дитину: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_4 , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 368 (а. с. 13).

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2016 року у справі №205/6511/15 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яке набрало чинності 23 лютого 2016 року (а. с. 12).

Також судом встановлено, що за час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 , та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за №9970, що також вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР №20352979 від 24 вересня 2008 року, де власником вищезазначеної квартири зазначено ОСОБА_3 (а. с. 14-15).

Матеріалами справи також підтверджено, що за час перебування у шлюбі було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2002 року, укладеного між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_1 , та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В., зареєстрованого в реєстрі за №6170 (а. с. 82).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність поділу спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на 3-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки такий поділ майна нівелює потребу сторін після ухвалення судового рішення домовлятися про порядок подальшого користування нерухомим майном, враховуючи що у досудовому порядку сторони не досягли в цьому питанні згоди, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Також зазначив, про необхідність стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації 1/2 частини різниці між вартістю 1-кімнатної квартири та 3-кімнатної квартири в розмірі 434 362 грн.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно ст. 68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

За приписами ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Згідно із нормами ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсаціїзамість його часткиу праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаєтьсялише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

При вирішенні даного спору суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20, згідно із якими згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Належних доказів щодо іншої вартості квартири відповідачем не надано і доводів таких обставин апеляційна скарга не містить.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги, що стягнення з неї грошової компенсації у визначеному судом розмірі є надмірним тягарем з огляду на її матеріальне становище, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.

Відповідачка не була позбавлена права на пред`явлення іншого (зустрічного) позову з викладення у ньому вимог до позивача щодо поділу спільного майна на її розсуд (згідно прохальної частини позову). Однак таким правом вона не скористалась.

Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також апеляційний суд вважає, що доводи скарги, стосовно того, що у позивача є інше нерухоме майно не впливає на висновок суду першої інстанції, оскільки у даній справі вирішувалось питання поділу сумісного майна, яке було придбане у період шлюбу між сторонами, на яке позивач має право відповідно до вимог вказаного вище законодавства.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі відповідача, колегія суддів також вважає неприйнятними. Так, відповідач не надав доказів іншої вартості спірного майна, ніж та, яку встановив місцевий суд на підставі проведеної по справі експертизи, не подав із визначених процесуальним законом підстав апеляційну скаргу щодо порушення судом норм процесуального права під час оцінки зібраних доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи