Справа № 306/1614/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 травня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря Чічкало М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 31 травня 2022 року (у складі судді Ганчак Л.Ф.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом у вересні 2021 р.

Просила визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлену вимогу обґрунтувала тим, що вона є одноособовим власником будинку АДРЕСА_1 , проте реєстрація у цьому будинку відповідачів перешкоджає їй вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Рішенням Свалявського районного суду від 31.05.2022 р. позов задоволено повністю: визнано ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , засоби зв`язку невідомі), та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_2 , засоби зв`язку невідомі) такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовної вимоги.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвокат Новікова І.С., просить скасувати рішення суду першої інстанції і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Реєстрація відповідачів у будинку АДРЕСА_1 відбулась зі згоди власника ОСОБА_3 як членів сім`ї її доньки ОСОБА_4 ;

-Оскільки вказане домоволодіння належить на праві приватної власності позивачу, а відповідачі є членами сім`ї власника, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України, проте сторона позивача не довела, що відповідачі понад рік без поважних причин не проживають у будинку;

-Позивачем не надано, а судом не встановлено належних і допустимих доказів у підтвердження існування перешкод ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні будинком унаслідок дій відповідачів;

-Позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки з підстав неможливості спільного проживання і порушення умов співжиття можуть бути заявлені вимоги про виселення із житла, а не про визнання осіб такими, що втратили право користування.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У судовому засіданні адвокат Новікова І.С. в інтересах відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.

Сторона позивача в судове засідання не з`явилася утретє, хоча про дату, час і місце такого була належно повідомлена, що підтверджується довідкою про доставку SMS (стосовно представника позивачки ОСОБА_5 ) та судовою повісткою, яка повернулася із написом «адресат відсутній за вказаною адресою» (стосовно позивачки ОСОБА_3 ).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

У контексті наведеного колегія суддів вважає доцільним розглянути справу за відсутності сторони позивача.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у цілому та ухвалення судового рішення про відмову в позові з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_2 ; реєстрацію та фактичне проживання відповідачів категорично не бажає, так як відповідачі вчиняють відносно неї сварки; конфліктні ситуації між сторонами призводять до того, що позивач немає можливості в повній мірі використовувати своє житло на свій розсуд; проведення ремонтних робіт відповідачем за місцем реєстрації не є підставою для відмови в позові.

При цьому, судом установлено наступні факти й обставини:

-відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2001 р., зареєстрованого у реєстрі за № 4219, спадкоємцем до майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є його дружина ОСОБА_3 , мешканка АДРЕСА_1 ;

-Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с.5);

-У вказаному будинку значаться зареєстрованими, крім позивача, також відповідачі, які на сьогоднішній день не знялися (і не мають наміру (бажання) із реєстраційного обліку за цією адресою (а.с.9, 12);

-Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 20.07.1991 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб 20.07.1991 р. у Голубинській сільській раді Свалявського району Закарпатської області, запис № 12 (а.с.33);

-Одночасно суд не взяв до уваги доводи відповідачів про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 405 ЦК України та ст.72 ЖК України, оскільки позивач просить захистити порушене право в порядку захисту права власності на підставі ст.ст. 319, 391 ЦК України.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через їх невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Неоспореними обставинами є статус позивачки як одноосібної власниці житлового будинку АДРЕСА_3 ; факт реєстрації і проживання відповідачів у цьому будинку як члени сім`ї доньки позивачки ОСОБА_8 .

Позивачкою оспорюється право відповідачів (зятя й онуки) користування належним їй житловим будинком із тих підстав, що реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки вказані особи протягом тривалого часу там зареєстровані, але не проживають.

Відповідно до вимог ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з положеннями ст. 316 ч.1, ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Тобто, відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї, у зв`язку з чим у такому випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Як наслідок, суд, захищаючи права власності громадян, може усунути перешкоди в користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, оскільки їх реєстрація у цьому будинку (без проживання) перешкоджає їй вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У контексті цих правовідносин позивач має довести факт відсутності відповідачів у будинку без поважних причин понад один рік.

Однак, установлено та не оскаржено, що відповідачі з моменту вселення і донині проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 зі згоди власника ОСОБА_3 як члени сім`ї її доньки ОСОБА_8 , яка 20.07.1991 р. уклала шлюб із ОСОБА_1 (відповідачем), а ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася донька ОСОБА_2 (відповідач).

Згідно з положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

За встановлених у справі обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову через його передчасність і відсутність судового спору.

Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі вчиняють сварки, а конфліктні ситуації між сторонами призводять до того, що позивач немає можливості в повній мірі використовувати своє житло на свій розсуд, ґрунтуються лише на поясненнях позивачки в судовому засіданні, які є бездоказовими. Окрім того, вказаними обставинами позов не обґрунтовувався, у зв`язку з чим у силу принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) такі не могли бути предметом судового аналізу.

За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

З приводу розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати, понесені відповідачами за подачу апеляційної скарги в сумі 1362 грн. (а.с.43), належить покласти на ОСОБА_3 (позивача).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

2.Рішення Свалявського районного суду від 31 травня 2022 року скасувати. 3.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. 4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1362 (одна тисяча триста шістдесят) гривень у відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 19.05.2023 р.

Судді: