КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1890/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану представником Мостовенком Юрієм Володимировичем , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Ії Володимирівни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, визнання недійним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди

та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна про визнання недійсним договору позики, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що у квітні 2014 року вона познайомилась з ОСОБА_6 , вони почали зустрічатися та згодом останній зробив їй пропозицію вийти за нього заміж. Одного дня він повідомив її, що має намір продати автомобіль та на отримані кошти відкрити бізнес у м. Вишневому, де вона проживає. Разом з тим, оскільки він не міг продати автомобіль, у травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до неї з проханням позичити йому грошові кошти в розмірі 40000-50000 доларів США, які від обіцяв віддати одразу, коли буде продано транспортний засіб. Вона повідомила ОСОБА_6 про те, що такої суми коштів у неї немає, а тому останній попросив її оформити на себе кредит, з чим вона погодилась.

Разом з тим, запропоновані банками умови ОСОБА_6 не влаштовували, тому він повідомив її про те, що у нього є знайомий ОСОБА_4 , який зможе позичити необхідну суму грошових коштів. Умови позики ОСОБА_6 самостійно обговорив з ОСОБА_4

26 травня 2014 року у приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. під впливом та тиском ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , який проявився в тому, що вони покваплювали її підписувати невідомі їй документи, постійно відволікали її увагу, не давали можливості спокійно прочитати текст та усвідомити його значення, вона розписалась у тих документах, які надав ОСОБА_4 та під диктовку написала розписку. Після цього ОСОБА_4 передав кошти ОСОБА_6 .

Позивачка ОСОБА_1 вказувала, що жодного власного волевиявлення та внутрішньої волі на отримання позики вона не мала, а також не мала наміру на укладення договору позики з ОСОБА_4 .

Через декілька днів їй подзвонили з мобільного номера ОСОБА_6 та повідомили, що його вбили невідомі особи в м. Луганську.

Вважає, що викладені обставини свідчать про введення її в оману з метою незаконного заволодіння її власністю.

ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 26 травня 2014 року, укладений між нею та ОСОБА_4 .

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову (а.с.4-8, т. 2), в якій зазначала про те, що 26 травня 2014 року був також підписаний договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Вважає, що оскільки основне зобов`язання за договором позики не виникло, тому і не виникло прав та обов`язків за іпотечним договором та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відтак, позивачка ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір позики від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір іпотеки від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 травня 2014 року;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипову І.В. виключити з реєстру запис про реєстрацію іпотеки нерухомого майна.

18 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним (а.с. 1-5, т. 5).

Свої вимоги мотивувала тим, що вона підписала договір позики від 26 травня 2014 року під впливом психологічного тиску. Укладення оспорюваного договору вона не планувала та взагалі не мала наміру отримувати позику. Договір позики був нею підписаний виключно через подолання її внутрішньої волі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Вона не зверталась до відповідача з проханням надати їй кошти, його взагалі не знає, не узгоджувала з ним умови договору позики та його забезпечення. Крім того, договір позики є безгрошовим, оскільки відповідач не передавав їй грошові кошти.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначала, що на підставі ст. 1051 ЦК України вона може оспорити договір позики через те, що грошові кошти насправді не були нею одержані від позикодавця. Всі питання та істотні умови договору позики були погоджені між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , а тому оспорюваний договір був підписаний нею під впливу обману.

У вересні 2017 року третя особа ОСОБА_2 подав позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В. про визнання недійсним договору позики (а.с. 48-50, т. 3).

Свої вимоги мотивував тим, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 26 травня 2014 року, укладеного в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 26 травня 2014 року. За таких обставин, зазначений спір стосується його прав та законних інтересів.

Зазначено, що ОСОБА_1 підписала договір позики під триваючим тиском з боку ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , проте жодних коштів вона не отримувала, тому договір є безгрошовим.

ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

У січні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 180-183, т. 3), в якій просив ухвалити рішення, яким: визнати недійсним договір позики від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипову І.В. виключити з реєстру запис про реєстрацію іпотеки нерухомого майна.

У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 221-229, т. 3), в якій просила ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсним договір позики від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір іпотеки від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 травня 2014 року;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипову І.В. виключити з реєстру запис про реєстрацію іпотеки нерухомого майна;

- стягнути солідарно з ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В. на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2018 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 760/14300/16-ц (2-1785/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В., ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та цивільну справу № 760/18496/14-ц (2-5/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В., треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, визнання недійним договору іпотеки, визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова І.В. про визнання недійсним договору позики.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а також відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що судом грубо порушено норми процесуального законодавства та проведено розгляд справи без участі позивача, її представника, та винесено рішення по суті спору з урахуванням наявності клопотань про відкладення розгляду на іншу дату від представника третьої особи та представника позивача. Вважає, що такими діями суд першої інстанції позбавив її права висловити свою думку в засіданні, не з`ясував позицію щодо підтримання позовних вимог та не визначив в якій частині.

Апелянт ОСОБА_1 наголошує, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції, адже оскільки вимоги позову стосуються нерухомого майна, що знаходиться у м. Вишневе, Києво-Святошинського району Київської області, то і розгляд справи потрібно було проводити у Києво-Святошинському районному суді Київської області.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що рішення прийнято суддею, що підлягав відводу, оскільки ним було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про визначення місця проживання відповідача ОСОБА_4 , який відповідно до договору від 23 листопада 2018 року продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , а тому відповідач не отримував повісток за вказаною адресою та був не обізнаний про розгляд справи. Додатково наголошує, що в матеріалах справи відсутні дійсні, діючі договори надання правової допомоги відповідачу, а тому він не міг бути повідомлений через них.

В апеляційній скарзі вказано, що відмова у задоволенні позовних вимог ґрунтується на відсутності доказів на підтвердження позиції позивача, однак таке твердження не відповідає дійсності та зроблене у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин справи, оскільки стороною позивача надано безліч доказів, зокрема, заяву про приєднання доказів від 07 травня 2018 року, відповідно до якої позивачкою долучено 50 документів, що не були проаналізовані та яким не надано оцінку в оскаржуваному рішенні.

ОСОБА_1 звертає увагу й на те, що в основу оскаржуваного рішення покладено висновок №2-07/12 почеркознавчого дослідження від 07 грудня 2015 року, що виконаний на підставі електро фотокопій договору позики від 26 травня 2014 року, а не на підставі оригіналів документів, як це передбачено пунктом 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 та пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення, її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме:

- визнати недійсним з моменту укладення договір позики від 26 травня 2014 року, підписаний між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним з моменту укладення договір про задоволення вимог іпотеко держателя від 26 травня 2014 року;

- зобов`язати приватного нотаріуса КМНО Антипову І.В. протягом трьох днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, здійснити дії щодо виключення (вилучення) з Єдиного державного реєстру іпотек запис про реєстрацію іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути солідарно з ОСОБА_4 та приватного нотаріуса КМНО Антипової І.В. завдану моральну шкоду та збитки в розмірі 1 000 000 грн.;

- судові витрати покласти на відповідачів.

Також не погоджуючись із рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року, представник ОСОБА_2 - Мостовенко Ю.В. подав апеляційну скаргу у якій також звертає увагу, що рішення прийнято за відсутності третьої особи, позивача та їх представників, незважаючи на наявність клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату, чим фактично позбавлено учасників справи права на правову допомогу, участь у розгляді та наданні пояснень.

Представник апелянта Мостовенко Ю.В. наголошує, що підставами позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_2 стала та обставина, що позичальник ОСОБА_1 в дійсності не отримувала грошових коштів, до укладення договору з позикодавцем ОСОБА_4 знайома не була, істотних умов договору між ними не погоджувалось, навпаки істотні умови погоджено між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які шляхом психологічного тиску змусили ОСОБА_1 укласти договір та після укладення якого зник взагалі.

Зазначає, що наявна в матеріалах справи копія розписки від 26 травня 2014 року не відповідає вимогам боргового документу та не узгоджується зі змістом та умовами договору позики, відтак не стосується такого договору та не могла прийматись судом як доказ отримання грошових коштів ОСОБА_1 . Крім того, оригінал вказаної розписку суду для огляду надано не було, а відтак, такий доказ не можна вважати належним та допустимим.

Представник Мостовенко Ю.В. вказує, що єдиним доказом на який суд послався як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог є письмові пояснення приватного нотаріуса КМНО Антипової І.В., яка посвідчувала спірний договір позики та висновок №2-07/12 почеркознавчого дослідження від 07 грудня 2015 року, проте такі докази не є належними та допустимими та не можуть підтверджувати чи спростовувати наявність психологічного тиску на ОСОБА_1 , оскільки пояснення не підкріплені жодними доказами та є голослівними, а вказаний висновок виконано не з питання вчинення психологічного тиску в момент підписання, а є лише дослідженням характеристик почерку останньої.

Вказане підтверджується також наявним в матеріалах справи висновком експерта за результатами проведення в межах кримінального провадження судово-психологічної експертизи від 07 липня 2015 року №17395/14-32 (а.с.89-120, т. 4), відповідно до якого до ОСОБА_1 було застосовано прихований психологічний вплив, який був забезпечений за допомогою методів переконання, навіювання, маніпуляції та санкціонування, під впливом яких вона не могла в повній мірі усвідомлювати події, що відбувались, приймати рішення та передбачати їх наслідки.

Однак вважає, що судом не було враховано вчинення тиску на позивачку не тільки ОСОБА_4 , а й ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , такі обставини не оцінені судом та не знайшли свого відображення в оскаржуваному рішенні. Крім того, в порушення приписів процесуального законодавства судом взагалі було відмолено в залученні ОСОБА_6 до участі у справі в якості співвідповідача.

Мостовенко Ю.В. в апеляційній скарзі також посилається на порушення територіальної підсудності справи.

З урахуванням вказаного, апелянт-2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

20 січня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_4 - Денисенка Є.В. , відповідно до якого просить апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що саме ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_4 з проханням надати грошові кошти в позику, сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору у приватного нотаріуса, після укладення договору вона передала відповідачу оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

Натомість, позивачкою не було доведено, що оскаржуваний договір суперечить вимогам законодавства чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі. Вважає, що її позиція ґрунтується на її власних судженнях, а метою є уникнення виконання договору позики та повернення ОСОБА_4 коштів.

У відзиві вказує, що дана справа не є майновим спором, стосується лише визнання недійсними договорів, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, а тому твердження апелянтів про порушення територіальної підсудності є безпідставним.

Також вказує, що твердження про неналежне повідомлення відповідача у справі не заслуговує на увагу, оскільки не порушує прав та інтересів позивачки та третьої особи, а право оскарження рішення з цих підстав має виключно відповідач.

На спростування доказів апелянтів про безгрошовість спірних договорів представник відповідача вказує, що передачу коштів було вчинено у присутності приватного нотаріуса КМНО Антипової І.В., а також позивачкою ОСОБА_1 власноручно написано розписку про отримання коштів.

Вказує, що інші доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду та переоцінки доказів. Просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а ухвалене у справі судове рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи позивачка у справі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_10 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник третьої особи ОСОБА_2 , адвокат Мостовенко Ю.В. підтримав подану позивачкою апеляційну скаргу, а також підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі третьої особи та просив їх задовільнити вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального законодавства, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим судом обставинам справи.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Денисенко Є.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах позивачки та третьої особи, просив залишити подані апеляційні скарги без задоволення, оскільки доводи, на які посилаються апелянти, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін. Посилання апелянтів на порушення правил виключної підсудності не може бути підставою для скасування рішення у справі, оскільки зазначена норма цивільного процесуального кодексу передбачає такі наслідки в разі якщо позивач подав позов з порушення правил виключної підсудності а відповідач проти цього заперечував при розгляді справи в суді першої інстанції, однак суд першої інстанції такі заперечення не врахував. Разом із тим, відповідачем у справі ніяких заперечень щодо поданого позову до Солом`янського районного суду міста Києва як суду першої інстанції не подавалося і таких доводів не зазначалося при розгляді справи. Більш того, на думку представника відповідача вказана справа не стосується визнання прав на нерухоме майно, а тому правила виключної підсудності в даному випадку не повинні застосовуватися. Крім того, саме позивач подав позов до Солом`янського районного суду міста Києва, хоч мав право звернутися із таким позовом і до Києво-Святошинського районного суду якщо вважав, що дана справа підсудна даному суду.

З врахуванням викладеного просив залишити подані апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, третьої особи та представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 26 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 строком до 26 серпня 2014 року грошові кошти в розмірі 504000 гривень, що еквівалентно 42000 доларів США на час укладення вказаного договору позики. Зазначений договір позики укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антиповою І.В. та внесений до реєстру правочинів за №344 (т. 1, а.с. 7-8, 36).

Крім того, на підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_1 написала 26 травня 2014 року письмову розписку про отримання від ОСОБА_4 42000 доларів США (т. 1, а.с. 70).

Крім того, 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-23).

Цього ж дня - 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним договором, має право продати від свого імені квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19-20).

Також із матеріалів справи вбачається, що позичальник за договором позики ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за договором позики у строк, визначений вказаним правочином, тобто до 26 серпня 2014 року грошові кошти в розмірі 504000 гривень, що еквівалентно 42000 доларів США позичальнику не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_4 11 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 цінним листом з описом направив попередження про необхідність виконання зобов`язання за договором позики. Однак вказана претензія позичальника залишена іпотекодавцями без виконання.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що жодного власного волевиявлення та внутрішньої волі на отримання позики вона не мала, а також не мала наміру на укладення договору позики з ОСОБА_4 . Вважає, що викладені обставини свідчать про введення її в оману з метою незаконного заволодіння її власністю. Крім того, мотивувала свої вимоги тим, що відповідач разом із ОСОБА_6 чинили на неї психологічний тиск внаслідок чого вона змушена була укласти вказані правочини.

Третя особа у справі ОСОБА_2 також звертаючись до суду із самостійним позовом вважав, що ОСОБА_1 не отримувала від відповідача у справі ОСОБА_4 грошових коштів, які зазначені у договорах позики та розписці, а тому вказаний договір є безгрошовим. З урахуванням вказаного просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також і договори іпотеки та задоволення прав вимог іпотекодержателя, які підписані також і ним.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до ОСОБА_1 психологічного тиску при підписанні договорів та написанні розписки суду не надано, зазначене у позовній заяві ґрунтується лише на поясненнях.

Також суд зазначив, що доказів на спростування отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_4 ні позивачкою у справі, ні третьою особою з самостійними вимогами суду не надано. Викладені обставини ґрунтуються лише на поясненнях та нічим не підтверджені.

Наявність у ОСОБА_1 вільного волевиявлення на укладення оспорюваних договорів підтверджується також письмовими поясненнями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В., з яких встановлено, що 26 травня 2014 року до неї звернулась ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 з наміром одержати позику та передати в іпотеку квартиру, що належить на праві власності їй та її сину. На прохання ОСОБА_1 вона почала готувати відповідні документи, а саме договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Перед укладенням договорів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були роз`ясненні положення відповідних статей законів. Кожна сторона ознайомилась з умовами договорів, визначились з усіма істотними умовами та в її присутності ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 504000 гривень. Підписані договори були нею посвідчені та зареєстровані в реєстрі.

Таким чином, суд виснував, що волевиявлення позивача на укладення оспорюваних договорів підтверджується матеріалами справи та не спростовано останньою.

Також суд дійшов висновку, що факт отримання позивачкою грошових коштів у розмірі 42000 доларів США, що еквівалентно 504000 грн, на момент укладення договору підтверджується самим текстом договору позики та розпискою, складеною ОСОБА_1 , які не спростовані у спосіб, визначений цивільним процесуальним законодавством.

З урахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 травня 2014 року було укладено та підписано сторонами відповідно до умов, визначених чинним законодавством України, і підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів не вбачається.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 26 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 строком до 26 серпня 2014 року грошові кошти в розмірі 504000 гривень, що еквівалентно 42000 доларів США на час укладення вказаного договору позики. Зазначений договір позики укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антиповою І.В. та внесений до реєстру правочинів за №344 (т. 1, а.с. 7-8, 36).

У пункті 1 вказаного договору зазначено, що факт одержання суми позики підтверджується розпискою, власноручно написаної позичальником, в момент передачі суми позики.

Крім того, на підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів ОСОБА_1 написала 26 травня 2014 року письмову розписку про отримання від ОСОБА_4 42000 доларів США (т. 1, а.с. 70).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2022 року у справі № 686/16244/21 (провадження № 61-5011св22) зроблено висновок, що: "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13".

Так, колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем та третьою особою у справі заявлених позовних вимог про недійсність договору позики за безгрошовістю, оскільки належних та допустимих доказів на спростовування зазначених обставин ними подано не було.

Крім того, колегія суддів враховує і той факт, що позивачка у справі посилаючись на не отримання нею грошових коштів за визе вказаним договором позики підписала вище вказаний договір позики в присутності нотаріуса, написала власноручно розписку про отримання вказаних коштів і до часу поки позичальник не пред`явив вимоги про повернення коштів ні яких дій щодо зазначених обставин не вчинювала. До правоохоронних органів чи суду у зазначений термін не зверталася, а почала звертатися лише після отримання вимоги про виконання зобов`язань, що є свідчення лише про намір сторони ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань .

Щодо перевірки доводів апеляційної скарги про не відповідність рішення суду в частині відмови у визнанні недійсними правочинів з підстав укладення їх під тиском та внаслідок обману, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з положеннями статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, судом встановлено, що дійсно 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-23).

Цього ж дня - 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним договором, має право продати від свого імені квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19-20).

Зазначені правочині у чиненні у формі та порядку визначеному чинним законодавством та нотаріально посвідчені. Доказів на спростування зазначених обставин позивачкою та третьої особою до суду подано не було, тому суд першої інстанції на думку колегії суддів обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильності висновків суду при вирішенні спору щодо недійсності договору позики у зв`язку з укладенням його внаслідок обману та під впливом тиску, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК),судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 466/6829/17.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, вказувала, що договір позики та розписка про отримання коштів нею була написана під психологічним тиском відповідача та громадянина ОСОБА_6 , який на час її написання був присутній при укладенні даних правочинів.

Перевіряючи вказані доводи суду першої інстанції зазначив, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані правочині були укладенні внаслідок оману чи під психологічним тиском. Обґрунтовуючи вказаний висновок суд послався на те, що вказані доводи позивачки спростовуються поясненням приватного нотаріуса КМНО Антипової І.В, ( а.с. 31-33 т.1), яка здійснювала нотаріальне оформлення вказаних правочинів, а також висновком експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 07 липня 2015 року № 17395/14-32, з якого встановлено, що в межах наданих матеріалів кримінального провадження не вбачається за можливе встановити наявність чи відсутність впливу ОСОБА_4 на розвиток подій, що досліджуються слідством (т. 4, а.с. 89-120).

Крім того, судом взято до уваги і наданий ОСОБА_4 на спростування доводів ОСОБА_1 щодо застосування до неї психологічного тиску висновок № 2-07/12 почеркознавчого дослідження від 07 грудня 2015 року, з якого вбачається, що рукописний текст « ОСОБА_1 » та підписи від її імені, зображення яких містяться в електрофотокопіях договору позики від 26 травня 2014 року, договору іпотеки від 26 травня 2014 року, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 травня 2014 року, а також рукописний текст розписки від 26 травня 2014 року та підпису під ним, виконані в звичайних умовах та в звичайному стані (т. 2, а.с. 170-175). Вище вказані докази позивачкою у спосіб, визначений цивільним процесуальним законодавством не спростовані.

Посилання апелянта на наявність в матеріалах вказаної цивільної справи наданих нею витягів із кримінального провадження №00001830, зареєстрованого 25 червня 2014 року зокрема і висновку судово-психологічної експертизи від 07 липня 2015 року № 17395/14-32, не є таким доказом, оскільки як вбачається вказані кримінальні провадження реєструвалися за фактами вчинення шахрайських дій, що мали місце 01 червня 2014 року близько 16.00 за адресою АДРЕСА_3 , та за фактом вчинення шахрайських дій відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території м. Вишневе невідомими особами ( а.с. 17 т.4). В той час, коли предметом спору є укладення договору безпосередньо із відповідачем у справі ОСОБА_4 і даних щодо чинення вказаних дій останнім надані позивачкою матеріали не містять. Тому, колегія суддів враховує, що обставини проведення судово-психологічного обстеження ОСОБА_1 при розслідуванні кримінальної справи є суттєво іншими, ніж обставини, встановлені судом першої інстанції при розгляді вказаного спору.

Звернення третьої особи ОСОБА_2 у вересні 2014 року, фактично після отримання вимоги про виконання взятих зобов`язань за договором позики, до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення не може бути визнано як вчинення тиску на позичальника в момент отримання договору позики. Крім того, належних доказів саме чинення психологічного тиску відповідачем під час укладення договору позики до суду першої інстанції подано не було, тому колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про недоведеність позивачкою та третьою особою позовних вимог про укладення позивачкою договору позики внаслідок обману чи під психологічним тиском.

Крім того, колегія суддів враховується і той факт, що в цей же день - 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-23). А також цього ж дня - 26 травня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як співвласниками квартири та іпотекодавцями з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником та іпотекодержателем з іншої сторони, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого іпотекодержатель, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним договором, має право продати від свого імені квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19-20). Однак при цьому позивачка та третя особа в добровільному порядку укладали зазначені правочини як забезпечення взятого на себе ОСОБА_1 зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, що також спростовує доводи позивача та третьої особи про укладення договору позики внаслідок оману чи під психологічним тиском, в іншому випадку зазначені особи, як сторони правочинів ( іпотеки та задоволенні вимог іпотекодержателя) не уклали б договорів на забезпечення договору позики.

Таким чином колегія суддів вважає, що в разі чинення на неї тиску чи обманних дій позивач мала можливість не укладати оспорюваний правочин - договір позики, разом із тим ознайомившись з його змістом до підписання, послухавши роз`яснення нотаріуса щодо наслідків укладеного правочину підписала його в подальшому власноручно та крім того написала власноручно розписку про отримання коштів, а після цього уклала ще два нотаріально посвідчені правочини, що свідчать про наявність в неї та ОСОБА_2 волевиявлення на вчинення вказаних правочинів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином позивач у справі при розгляді вказаної справи не надала самостійно належних доказів на підтвердження заявлених нею доводів та не прохала суд про призначення у вказаній справі судової експертизи для усунення розбіжностей між наданими сторонами висновками.

З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачами вказаних вимог є обґрунтованим.

Доводи апелянта про порушення правил виключної підсудності на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки саме позивач мав право вибору підсудності та звернувся із вказаним позовом до Солом`янського районного суду міста Києва при цьому відповідачем вказані обставини не оспорювалися.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні задоволення позову в оскаржуваній частині.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Мостовенком Юрієм Володимировичем , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв