Провадження № 2/369/1385/23
РІШЕННЯ

Іменем України

11.04.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.,

при секретарі: Миголь А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між ним та відповідачем, ОСОБА_2 було укладено договір позики від 11.10.2017. Згідно з п. 1.1. цього договору, він позичив 350000,00 доларів США. За умовами п. 1.3 договору, підписання цього договору позичальником та позикодавцем свідчить про факт передання позикодавцем та одержання цих грошей позичальником.

Зі слів позивача, відповідач-1, ОСОБА_2 за цим строковим договором позики зобов`язувалася повернути йому гроші до 11.10.2018, але після закінчення строку повернення коштів, відповідач-1 категорично відмовляється від повернення позичених коштів.

Таким чином, на думку позивача, враховуючи той факт, що строк повернення коштів закінчився, відповідач-1 ОСОБА_2 порушує своє зобов`язання, чим заподіює йому шкоду.

Також позивач вказував, що зобов`язання відповідача-1 ОСОБА_2 за договором позики були забезпечені договором поруки від 11.10.2017, укладеним між позивачем та відповідачем-2, ОСОБА_3 .

У відповідності до умов п. 2 договору поруки, відповідач-2, ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати по зобов`язанням відповідача-1, ОСОБА_2 , які виникають з умов договору позики повністю в розмірі 350000,00 доларів США.

Як стверджує позивач, відповідач-2 ОСОБА_3 до цього часу також не повернула кошти в розмірі та у строк, передбачені договором поруки, чим порушила умови договору поруки та вимоги діючого законодавства.

Позивач зазначав, що, оскільки за договором позики від 11.10.2017 відповідач-1, ОСОБА_2 позичила 350000,00 доларів США, то з урахування курсу НБУ станом на дату звернення з позовом, який становив 2780,81 гривень за 100 доларів США, гривневий еквівалент складає 9 732 835,00 (дев`ять мільйонів сімсот тридцять дві тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн.

Посилаючись на викладене вище та законодавство, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі 9 732 835,00 грн., а також сплачений ним судовий збір.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики та поруки від 11.10.2017 року у розмірі 9 543 800 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 405 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 405 гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 9 червня 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про солідарне стягнення з боржника та поручителя на користь позивача заборгованості за договором позики.

При цьому апеляційний суд посилався на те, що станом на дату розгляду справи судом першої інстанції борг позивачу не повернуто, доказів того, що поручитель, ОСОБА_3 повернула позивачу зазначені кошти до суду апеляційної інстанції не надано.

Постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу представника відповідача-2, ОСОБА_3 , адвоката Скрицької Надії Анатоліївни задоволено.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.02.2022 року дану справу передано головуючому судді Волчко А.Я.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу. Призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач-1, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подавала.

Відповідачем-2, ОСОБА_3 до суду надано відзив на позовну заяву.Відповідач-2, ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяви категорично заперечує не тільки факт підписання договору поруки від 11 жовтня 2018 року та стверджує про те, що не знайома та ніколи не зустрічалася ні з ОСОБА_1 , ні з ОСОБА_2 . Про існування цієї справи Відповідачу-2 ОСОБА_3 стало відомо у 2020 році.

За заявою Відповідача-2 ОСОБА_3 16 червня 2021 року внесені відомості в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, кримінальне провадження № 0000388.

Згідно з висновком спеціаліста від 24 червня 2021 року, підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого наявне у копії (технічному зображенні) договору поруки від 11 жовтня 2018 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відзив на позовну заяву від 22.12.18 року про визнання нею позову / а.с. 25 / ОСОБА_3 не підписувала, що підтверджується висновком спеціаліста від 24 червня 2021 року, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_3 , зображення якого наявне у копії (технічному зображенні) відзиву від 22 грудня 2018 року, виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Всі документи від її імені, які містяться в матеріалах справи нею ні коли не підписувалися, про існування вказаних документів їй стало відомо з матеріалів справи. Просила суд в позові відмовити в повному обсязі. Також з відзивом подано клопотання про витребування у позивача оригіналів письмових доказів, які є в розпорядженні позивача, а саме:

- оригінал договору позики від 11 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- оригінал договору поруки від 11 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- оригінал вимоги до ОСОБА_3 про повернення коштів від 18 жовтня 2018 року.

Від представника відповідача-2, ОСОБА_3 ,- адвоката Скрицької Н.А. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій також просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, враховуючи аргументи, викладені у відзиві на позовну заяву.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі- ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на договір позики від 11.10.2017 року, укладений з Відповідачем-1, ОСОБА_2 /а.с.11-12/ та договір поруки від 11.10.2017 року, укладений між ним та Відповідачем-2, ОСОБА_3 , ксерокопії яких долучив до позовної заяви /а.с.11-12; 13-14/.

Відповідно до тексту ксерокопії Договору позики, вбачається, що Відповідач-1 взяла в борг у Позивача гроші в сумі 350 000 дол. США, які вона зобов`язується повернути 11 жовтня 2018 року. Дата договору 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до тексту ксерокопії Договору поруки, укладеного між Позивачем, ОСОБА_1 , та Відповідачем-2, ОСОБА_3 , вбачається, що поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником свого обов`язку в повному обсязі, а саме 350 000 дол. США і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань боржником. Дата договору 11 жовтня 2018 року.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

В обґрунтування своєї позовної заяви, позивачем не було надано на огляд суду оригінал відповідного договору позики та договору поруки. Позивачем не було надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу щодо належності позивачу права вимоги до відповідачів про стягнення боргу.

Крім того, суд ставить під сумнів достовірність відповідного договору позики та поруки, оскільки датою укладення договору поруки вказано 11.10.2018 року, і строк виконання зобов`язань по ньому також визначений до 11.10.2018 року. В додатках позовної заяви позивачем на підтвердження своїх вимог подано копії договору позики від 2017 року та договору поруки від 2018 року. Позивачем не було надано суду ані копії, ані оригіналу договору поруки від 11.10.2017 року, про який зазначалося в тексті позовної заяви.

Однією із підстав скасування Верховним судом попередніх рішень у цій справі було те, що висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами існують договірні відносини, а відповідач- 2 ОСОБА_3 визнала позов ОСОБА_1 та факт неповернення нею отриманих Відповідачем-1, ОСОБА_2 , у борг коштів, з урахуванням доводів касаційної скарги про те, що договір поруки та відзив, у якому від її імені визнано позов про стягнення боргу, вона не підписувала, був передчасним. Суду потрібно було перевірити факт існування договірних відносин між сторонами, в порядку частини шостої статті 95 ЦПК України витребувати та оглянути оригінал договору поруки, у разі наявності договірних відносин між сторонами з урахуванням фактичних обставин справи встановити, чи повернуто позивачу суму боргу та у якому розмірі.

Приписами ч.5 ст.411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Частиною 1 статті 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України.

Оригінали вказаних документів позивачем не було надано суду для огляду.

Згідно правового висновку, сформованого у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказані правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позивачем не було доведено суду наявність договірних відносин між сторонами та те, що відповідачами по справі порушені його права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову повністю.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 1046, 1047 ЦК України, 4, 5, 12, 76-81, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Андрій Волчко