ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 травня 2023 року

м. Харків

Справа № 643/1621/22

Провадження № 22-ц/818/809/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання : Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року, ухвалене суддею Сугачовою О.О., -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позову зазначає, що 27 серпня 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2070. Від цього шлюбу мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх двох років її стосунки з відповідачем розладилися, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, кожен із подружжя живе своїм життям, проживають окремо, шлюбні відносини припинені. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Крім того зазначає, що відповідач застосує прояви агресії, психологічне та економічне насилля, у зв`язку з чим вона вимушена звертатися до правоохоронних органів. Спори щодо виховання та утримання дітей відсутні.

Просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 серпня 2013 року у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2070 та залишити їй дошлюбне прізвище ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 27 серпня 2013 року у Центральному відділу державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2070.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача замінено на дошлюбне як « ОСОБА_6 ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у зв`язку з цим був позбавлена права на доступ до правосуддя, справедливий та публічний розгляд справи.

Також вказує, що жодних проявів агресії, психологічного чи економічного насилля до позивача він не застосовував, вони проживали дружньо. Вони постійно з дружиною знаходили спільну мову.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, 08 травня 2023 року ОСОБА_2 було подано клопотання про відкладення апеляційним судом розгляду справи на іншу дату з підстав його поганого самопочуття та необхідності знайти адвоката.

Як вбачається із змісту заяви ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, остання датована 08 травня 2023 року. Розгляд справи було призначено апеляційним судом на 17 травня 2023 року. Отже, відповідач ОСОБА_2 мав достатньо часу для підготовки до судового засідання. Доказів щодо поганого самопочуття ОСОБА_2 станом саме на 17 травня 2023 року та неможливістю його приймати участь в судовому засіданні саме з цих підстав, останнім не надано. Крім того, ОСОБА_2 був не позбавлений можливості заявити клопотання про розгляду справи в режимі відеоконференції або приймати участь через свого представника.

У свою чергу, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірителя та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

За таких обставин, підстав для відкладення розгляду справи на іншу дату колегія суддів не вбачає, а тому вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції виходив з того, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

В пункті 2 частині сьомої статті 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 211 ЦПК України про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно положень до положень ч.3 ст.130 ЦПК України у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

При цьому, положенням пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, в тому числі, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Отже, цивільна справа може бути розглянута судом без учасників процесу лише у разі їх попереднього повідомлення про час та місце розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що він не отримував судові повістки, у зв`язку з чим був позбавлений права на доступ до правосуддя, справедливий та публічний розгляд справи, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції направлялася поштова судова кореспонденція, в тому числі судові повістки на ім`я ОСОБА_2 на адресу, яка міститься в матеріалах справи. Проте, судові повістки поверталися до суду без вручення з відміткою на конверті «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.38-39, 40-41).

Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України не вбачається.

Щодо суті спору, то слід зазначити таке.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 27 серпня 2013 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2070.

Від цього шлюбу мають дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8, 9).

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

За статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливо, сім`я розпалась і збереження її є неможливим.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на можливість збереження сім`ї самі по собі не може бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу; не згодна на продовження шлюбу з відповідачем.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Отже, під час перегляду оскаржуваного судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки.

Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї.

Із змісту заяви представника позивача ОСОБА_7 від 17 травня 2023 року про розгляд справи без його участі та участі його довірителя (позивача) вбачається, що остання наполягає на розірванні шлюбу. Родина фактично розпалась, шлюбні відносини припинені. Сторони проживають окремо. Примирення є неможливим та відповідач не вчиняв будь-яких дій для цього. Поновлення шлюбно-сімейних відносин наразі є неможливим.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Що стосується посилань відповідача на положення ст.111 СК України відповідно до якої суд повинен був вжити заходів щодо примирення подружжя, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком.

Враховуючи фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, колегія суддів не вбачає підстав для визначення строку на примирення.

Що стосується позовних вимог в частині зміни прізвище, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Отже, вирішення питання про те, яким прізвищем іменуватися після розірвання шлюбу шлюбним чи дошлюбним, є виключно правом того, хто у зв`язку із шлюбом змінив своє прізвище.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 бажає залишити собі дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 », тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова