Головуючий у І інстанції Анохін А.М.
Провадження №22-ц/824/6928/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд встановити факт спільного проживання її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року; визнати спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що у вересні 2006 року познайомилася з відповідачем, з яким у них розпочалися романтичні стосунки, а з серпня 2007 року вони почали проживати разом як сім`я. Спочатку проживали у орендованій квартирі по АДРЕСА_2 , а влітку 2008 року переїхали в іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де спільно проживали, вели господарство та мали спільний бюджет до жовтня 2013 року.

Починаючи з серпня 2007 року, протягом тривалого сімейного життя позивач та відповідач мали спільний бюджет та побут, всіма господарськими справами займалися разом, вели спільне господарство, здійснювали спільні витрати на майно в інтересах своєї сім`ї, подорожували, в тому числі неодноразово за кордон, мали взаємні права та обов`язки як подружжя, піклувались один про одного, а позивач при відсутності чоловіка фактично займалась вихованням його неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

У грудні 2011 року позивач та відповідач вирішили придбати квартиру, оскільки за час спільного проживання їм вдалося накопичити певні заощадження. Однак повної суми для придбання квартири сторонам не вистачало, у зв`язку із чим вони позичили у батьків ОСОБА_2 10 000,00 доларів США.

В грудні 2011 року з метою придбання спільного житла сторони обрали для купівлі квартиру АДРЕСА_4 . Реальна вартість квартири склала 120 000,00 доларів США, які сторони надали продавцю готівкою, однак на прохання продавця сума продажу у договорі зазначена 700 000,00 грн. Оскільки позивач довіряла своєму чоловіку, а також враховуючи його запевняння, що квартиру не варто оформляти на двох через високі податки (враховуючи російське громадянство ОСОБА_2 ), позивач, як любляча жінка та повністю довіряючи чоловікові, погодилася оформили купівлю вказаної квартири саме на відповідача.

Не зважаючи на купівлю квартири у грудні 2011 року, сторони вселилися до неї лише у жовтні 2013 року, оскільки цей час тривав ремонт, оформлення дизайну тощо. Всім цим займалась позивач.

В даній квартирі після купівлі зареєструвалися позивач, відповідач та неповнолітній син відповідача від першого шлюбу - ОСОБА_3 .

У листопаді 2018 року відповідач безпідставно влаштував позивачці скандал, повідомив її, що змінить ключі у спільній квартирі у м. Києві та не пустить її до квартири, після чого усі намагання позивачки потрапити до квартири були марними, відповідач не віддав їй одяг та її особисті речі, які залишились у квартирі.

Враховуючи вищевикладені обставини, позивач і звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільним сумісним майном і поділ придбаної сторонами квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 у липні 2019 року звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_5 .

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував посиланням на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Починаючи з 2013 року по лютий 2018 року ОСОБА_1 проживав у цивільному шлюбі з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 , спільних дітей з якою він не має. У вказаній квартирі з ними проживає його син ОСОБА_3 , 2003 року народження.

У лютому 2018 року стосунки між позивачем та відповідачем були припинені, після чого ОСОБА_2 забрала свої речі та виїхала до Російської Федерації. В подальшому до місця своєї реєстрації вона не поверталася, жодної участі в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів вона не приймає.

Таким чином, ОСОБА_2 більше року не проживає у вказаній квартирі, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №758/10528/19, провадження №2/758/2115/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності та цивільну справу №758/9024/19, провадження №2/758/5339/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Присвоєно цій справі № 758/10528/19.

Рішенням Подільськогорайонного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року .

Визнано спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 10 373,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що висновок суду про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до 2012 року є таким, що зроблений на підставі недоведених обставин та не відповідає обставинам справи.

Зокрема, ОСОБА_1 не заперечує факту позики у батьків ОСОБА_2 10 000 доларів США, однак зазначає, що ці кошти повернув, як позику, з відсотками, що не притаманне справжньому подружжю.

Щодо реєстрації ОСОБА_2 з 20.12.2012 року у спірній квартирі, то, на думку апелянта, сам по собі факт реєстрації позивача у квартирі не є підтвердженням спільного побуту позивача та відповідача ні до, ні після дати реєстрації позивача у квартирі.

Апелянт у скарзі також посилається на те, що при встановленні факту проживання однією сім`єю судом першої інстанції безпідставно взято до уваги те, що замовником ремонтних робіт в квартирі вказано ОСОБА_2 .

Цей факт не відповідає дійсності через те, що справжнім замовником і особою, що оплачувала ремонтні роботи в квартирі, є ОСОБА_1 , який, щоб мати змогу фінансувати всі роботи, в 2012 році був вимушений 7 місяців провести у відрядженнях. Прізвище позивача, як особи - замовника ремонтних робіт, вказано тому, що саме через неї відповідач передавав кошти особам, що виконували ремонтні роботи в квартирі і фактично позивач була посередником між дійсним замовником - відповідачем й підрядниками (позивач допомагала йому, а не виконувала свої обов`язки).

З огляду на наведене, помилковим є висновок суду першої інстанції про участь позивача у ремонті квартири при встановленні факту проживання однією сім`єю позивача і відповідача.

Відповідач у скарзі категорично не погоджується із висновком суду про те, що «визнання відповідачем факту спільного сімейного проживання як чоловіка і жінки з позивачем лише з 2012 по 2018 рік, тобто відразу після купівлі спірної квартири, зумовлено намаганням виключити майно із обсягу майна, яке підлягає поділу».

Відповідач є єдиною особою, важкою працею якої були зароблені кошти для покупки й ремонту квартири до моменту фактичного створення родини із позивачем у кінці 2012 року. Матеріали справи не містять відомостей про вклад позивача у купівлю квартири або її ремонт.

Враховуючи те, що позивач не несла жодних обов`язків по відношенню до відповідача та/або його дитини, відповідач з 2007 по 2012 рік був відсутній на території України 31 місяць, спільне господарство не вели, да й не могли вести, цілком законним є той факт, що квартира належить відповідачеві і він, як власник нерухомого майна, в якому зареєстрована позивач, для зняття її з реєстрації звернувся до суду із вимогами про визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою.

Таким чином, на думку скаржника, висновок суду про намагання відповідача виключити майно із обсягу майна, яке підлягає поділу, є таким, що не підтверджується ні фактичними обставинами, ні матеріалами справи.

Щодо приватної переписки сторін, зі змісту якої суд вбачає теплі та довірливі стосунки, притаманні подружжю та наявність спільних фотографій у різний час та у різних місцях, то апелянт вважає, що ні з приватної переписки, ні зі спільних фотографій не вбачається теплих та довірливих стосунків між позивачем та відповідачем, що спростовує висновки суду в цій частині.

Необгрунтованими, на думку апелянта, є і покази допитаних у судовому засіданні свідків, оскільки ці особи необізнані щодо дійсного стану справ, і жоден із свідків не підтвердив твердження позивача ОСОБА_2 про рік, в якому, як вважає позивач, розпочались її шлюбні стосунки із ОСОБА_1 . Таким чином, жодного факту, крім проживання позивача і відповідача після купівлі квартири, на підставі показів свідків встановити неможливо. Все вищезазначене ставить під сумнів покази свідків, що були надані в судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Волков А.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бодюк В.А. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Волков А.В. в апеляційному суді просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення оскаржено відповідачем ОСОБА_1 лише в частині задоволених вимог позивача ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільним сумісним майном квартири та її поділ, колегія суддів згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.12.2011 року відповідач ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №2122 від 26.12.2011 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.08.2019 та договором купівлі продажу від 26.12.2011 (том 1, а.с.13-14, 111-114).

Відповідно до довідки № 57 ТОВ «Перший український експертний центр» від 18.03.2015, виданої на ім`я ОСОБА_1 , зазначено, що останньому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , складається із 3 кімнат, загальною площею 93,5 кв.м., будинок має усі зручності. Сім`я складається з 3 осіб: ОСОБА_1 , прописаний у квартирі 20.09.2012 року, ОСОБА_3 (син), прописаний у квартирі 20.09.2012 року, ОСОБА_2 , прописана у квартирі 20.12.2012 року.

В матеріалах справи наявна письмова подяка директора та класного керівника загальноосвітнього навчального закладу - спеціалізованої школи № 17, видана одночасно на ім`я позивача та відповідача стосовно виховання сина відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а.с.9).

Як вбачається з послужної книжки моряка та посвідчення особи моряка, відповідач ОСОБА_1 працює моряком, а у період з 2007 року по 2018 рік регулярно на певні періоди ходив у плавання згідно своїх трудових обов`язків (том 1, а.с.85-108).

Судом також встановлено, що ні позивач, ні відповідач у період з 2007 року по 2018 рік не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обгрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є:

- спільне проживання чоловіка і жінки;

- спільний побут;

- взаємні права і обов`язки.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто:

- наявність спільних витрат;

- спільний бюджет;

- спільне харчування;

- купівля майна для спільного користування;

- участі у витратах на утримання житла, його ремонт;

- надання взаємної допомоги;

- наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням;

- інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов:

- має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років);

- мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом);

- відсутній спір про право.

Суд першої інстанції при вирішенні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року повно, всебічно та об`єктивно проаналізував усі наявні у справі докази як кожний окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення даної вимоги та встановлення такого факту, оскільки наявними у справі доказами підтверджується та обставина, що між сторонами у період часу з серпня 2007 року по листопад 2018 року склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач не спростував доводи позивача про те, що вони проживали разом з 2007 року в орендованих квартирах; що сторони, як сім`я, позичили у батьків ОСОБА_2 частину коштів на придбання квартири; що ОСОБА_2 згідно наданих нею письмових доказів займалася ремонтними роботами у придбаній у грудні 2011 року квартирі, а після ремонту сторони та неповнолітній син відповідача ОСОБА_3 були прописані у квартирі та проживали у ній. При цьому, судом правильно взято до уваги приватну переписку сторін, їх спільні фото у різний час та у різних місцях, та показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтвердили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сприймалися ними, як сім`я з 2007 року до літа 2018 року; що сторони спільно проживали спочатку у орендованих квартирах, а потім, після купівлі нової квартири у кінці 2011 року та після ремонту переїхали у квартиру АДРЕСА_1 . Свідки зазначали, що коли відповідач приїздив із рейсів, він завжди приїжджав жити саме до ОСОБА_2 у зйомну квартиру. Зазначали, що позивачка брала участь у вихованні сина відповідача ОСОБА_3 , який дуже гарно до неї ставився. Під час спільних зустрічей із позивачем і відповідачем, свідки зазначили, що позивач і відповідач збирали кошти на придбання спільної квартири у 2011 році, гроші в ремонт орендованої квартири не хотіли вкладати, бо відкладали на нове житло. Позивачка працювала. Після придбання квартири у 2011 році, позивачка займалася дизайном та ремонтом квартири, тоді як її чоловік був у цей час у рейсах.

Таким чином, при ухваленні рішення судом обґрунтовано враховано, що позивач і відповідач вели спільне господарство у спірний період, зокрема спільно проживали в одному житловому приміщенні та мали спільний побут спочатку в орендованому житлі з серпня 2007 року, а в подальшому з 2012 року по червень 2018 року у придбаній квартирі АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що позивачем суду було надано належні та допустимі докази на підтвердження її спільного проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року, зокрема на підтвердження ведення сторонами спільного господарства та бюджету, планування спільного відпочинку, виконання взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За наведених обставин, рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 10 серпня 2007 року по 10 листопада 2018 року відповідає критеріям законності та обгрунтованості судового рішення, як цього вимагає ст. 263 ЦПК України.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині задоволення вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна у спільній сумісній власності, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а у відповідності до ст. 70 СК України частки дружини і чоловіка в спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Отже, встановлення належності зазначеним особам майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України є правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу.

Для застосування норми статті 60 СК України, для визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 372 ЦК України, майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує з ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно положень статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

За змістом ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», а також згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2565цс16 від 18.01.2017 року, яка підтримується й практикою Верховного Суду, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки наявними у справі належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується та обставина, що сторони, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно набули у власність квартиру АДРЕСА_1 , ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на неї. За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про можливість поділу квартири шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на її частину.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення її позову та встановлення факту проживання однією сім`єю із відповідачем із визнанням за позивачем права власності на частину спільного сумісного майна.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 обґрунтовано задоволено вимоги останньої.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: