Дата документу 22.11.2023 Справа № 333/4265/22
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 333/4265/22 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження №22-ц/807/2246/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позову зазначає, що основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України.

02 жовтня 2021 року на виконання вимог Закону Позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови вказаного договору будуть застосовуватись до співвласників багатоквартирних будинків, а також співвласників в інших будівлях, приміщення в яких є самостійними об`єктами нерухомого майна у відповідності до ч. 8 ст. 14 Закону, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, які обрали форму індивідуального договору та до власників індивідуальних (садибних) житлових будинків.

ОСОБА_1 на праві власності належить частина нежилого приміщення 285 загальною площею 206,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 квітня 2004 року.

Відповідно до вищенаведеного, станом на 01 листопада 2021 року Типовий індивідуальний договір № 75202861 про надання послуги з постачання теплової енергії (надалі - Договір) за адресою: АДРЕСА_1 , між Позивачем та ОСОБА_1 з 01 листопада 2021 року є укладеним (вказаний договір розміщено на сайті Концерну «МТМ», копія публічного договору про надання послуги з постачання теплової енергії додається).

Будинок АДРЕСА_2 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії (копія актів на знаття показань приладів обліку теплової енергії додається), відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.

Пунктом 5 Договору зазначено, що Виконавець (Позивач) зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».

Відповідно пункту 11 Договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахункового відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315.

Пунктом 34 Договору вказано споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

На виконання пункту 5 Договору Позивач надавав послугу з постачання теплової енергії Відповідачу в нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2021 року по 31 липня 2022 року на загальну суму 40 064,44 грн, що підтверджується розрахунком основного боргу.

Позивачем були сформовані та надані споживачу рахунки на оплату спожитої послуги. Рахунки надавались електронній формі у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів, та були направлені рекомендованою кореспонденцією (рахунки та копії доказів направлення додаються).

ОСОБА_1 не виконав свої обов`язки згідно Договору по сплаті за надану послугу з постачання теплової енергії, у зв`язку з чим за Відповідачем виникла грошова заборгованість у розмірі 40 064,44 грн.

На підставі вищевикладеного, Концерн «Міські теплові мережі» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму грошової заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 40 064,44 грн та судові витрати у сумі 2 481 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покласти на відповідача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нежитлове приміщення АДРЕСА_3 до якого Концерном «Міські теплові мережі» надались послуги з постачання теплової енергії належить саме фізичній особі ОСОБА_1 , а не фізичній особі-підприємцю, водночас наявний у ОСОБА_1 статус фізичної особи-підприємця не дає підстави вважати, що він виступає як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та зазначення в рахунках постачання теплової енергії позивача ОСОБА_1 саме як фізичної особи-підприємця не є доказом господарських відносин між сторонами, оскільки форма та вимоги до рахунків несуть в собі інформативний характер, мають ціль ідентифікувати споживача та надати йому інформацію відносно нарахувань за надану послугу.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Бондар І.М. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Концерн «Міські теплові мережі», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального закону до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності Концерну «Міські теплові мережі» в даному судовому засіданні.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає, встановленими: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Ухвала суду про закриття провадження у справі мотивована тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а її розгляд відноситься до юрисдикції господарського суду, оскільки спір виник між юридичними особами.

З таким висновком не погоджується апеляційний суд виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної часткової власності належить 9/25 нежилого приміщення першого поверху літА-9 прим.285 за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу №453 від 06 квітня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О..

Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3380267 від 20 квітня 2004 року видане Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації право власності за ОСОБА_1 на зазначене нежитлове приміщення зареєстровано за реєстраційним номером 2075606 (а.с.6-7).

01 листопада 2021 року набрав чинності, укладений між сторонами типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії № 75202861. Договір укладений на підставі Закону України від 09 листопада 2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» шляхом розміщення 02 жовтня 2021 на офіційному вебсайті позивача індивідуального договору на послугу з постачання теплової енергії (а.с.23-24).

На офіційному веб-сайті позивача 02 жовтня 2021 року було оприлюднено текст індивідуальних договорів на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, 07 жовтня 2021 року на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради була розміщена інформація про зміни в законодавстві та тексти публічних договорів про надання послуг, типові форми яких затверджені постановами Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року та № 1182 від 11 грудня 2019 року.

Відповідно до абз. 1,2 ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII y разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Отже законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення відповідача, в тому й числі сам відповідач ОСОБА_1 приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Таким чином, між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором № 75202861 від 01 листопада 2021 року, копія якого додана позивачем по справі.

Житловий будинок АДРЕСА_2 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується копіями актів зняття показань приладів обліку теплової енергії, відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку (а.с.21-22).

Факт отримання послуг з постачання теплової енергії до житлового будинку в якому знаходиться приміщення відповідача, на думку позивача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі, знаходженням нежитлового приміщення ОСОБА_1 у багатоквартирному будинку та актом зняття показань приладів обліку теплової енергії (а.с.21-22,25-26).

Відповідно до розрахунку основного боргу за договором № 75202861 та рахунків за надані послуги за договором № 75202861 заборгованість відповідача перед позивачем за наданою за вказаною адресою послугою за період з 01 листопада 2021 року до 31 липня 2022 року склала 40 064,44 гривень (а.с.9-18).

Рахунки ОСОБА_1 були направлені позивачем рекомендованою кореспонденцією (а.с.19-20).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 р. у справі N 911/1834/18, від 11.01.2022 р. у справі N 904/1448/20).

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої ст. 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 р. у справі N 904/1083/18.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 р. у справі N 916/385/19, від 13.02.2019 р. у справі N 910/8729/18.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право передбачено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Разом з тим відповідно до частини першої ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 р. у справі N 2-7615/10, від 05.06.2018 р. у справі N 522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі N 916/1261/18, на яку, зокрема, посилається скаржник в касаційній скарзі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі N 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про Житлово-комунальні послуги").

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Колегія суддів враховує, що юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі N 757/45133/15-ц та від 20.09.2018 р. у справі N 751/3840/15-ц).

Положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

На розгляд суду постало питання визначення юрисдикції спору за позовом теплопостачальної організації до фізичної особи, яка є власником нежитлового приміщення та має статус фізичної особи-підприємця.

Предметом спору у даній справі є стягнення на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за послугу з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення, власником якого є ОСОБА_2 , як споживача за адресою: АДРЕСА_1 , який є фізичною-особою підприємцем .

Згідно з Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29 січня 2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

3гідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерну «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. статуту Концерну «МТМ», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08 квітня 2013 року № 99 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Згідно п. 2.2 статуту, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Так, дійсно ОСОБА_1 є власником 9/25 частки нежитлового приміщення першого поверху літ.А-9, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 206,4 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу 453 від 06 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О., що також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 338067 від 20 квітня 2004 року виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.6-7).

Дане приміщення знаходиться в багатоквартирному житловому будинку.

Житловий будинок АДРЕСА_2 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується копіями актів зняття показань приладів обліку теплової енергії, відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку (а.с.21-22).

Отже, Концерн «Міські теплові мережі» здійснювало нарахування за постачання теплової енергії в нежитлове приміщення з урахуванням того, що відповідач є його власником та споживачем послуг як фізична особа.

Представник відповідача адвокат Бондар І.М. 20 лютого 2023 року заявляючи клопотанням про закриття провадження у справі, з якими погодився суд першої інстанції, виходив з того, що на його думку, договір про надання послуг було укладено між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , як фізичною особою підприємцем, рахунки позивачем складалися та надсилалися ОСОБА_1 саме як на ФОП, таким чином, спір який виник між сторонами, виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

Так, дійсно, відповідно до копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 484478 та Відповіді № 320031 від 14 листопада 2023 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 06 квітня 2004 року № 2 103 000 000 001892 зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Вид економічної діяльності:

* 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами

* 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля

* 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний)

*47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах

* 73.20 Дослідження кон`юктури ринку та виявлення громадської думки

* 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.67,130-131).

Відомостей про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 у матеріалах справи немає.

Проте, у наданому представником ОСОБА_1 адвокатом Штабовенко Д.В. відзиві на позовну заяву вбачається, що відповідач не згоден з нарахованими позивачем сумами заборгованості, її складовими, зокрема відсутністю належних доказів визначення спожитого обсягу теплової енергії саме та складових формули, за якою визначається вартість для конкретного споживача, а стягування суми боргу керуючись виключно тим, що така сума була визначена як предмет позову суперечить засадам доказування позивачем викладених ним фактів (а.с.39-41).

Однак, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , через свого представника, не зазначає, що він будучи споживачем послуг позивача у належному йому нежитловому приміщенні виступає як фізична особа підприємець, у зв`язку зі здійсненням там господарської діяльності із зазначенням якої саме та надання відповідних доказів (а.с.39-41).

В запереченнях на відповідь на відзив від 20 лютого 2023 року та клопотанні про закриття провадження у справі від 27 липня 2023 року, наданих суду першої інстанції представники ОСОБА_1 зазначили, що в нежитловому приміщенні, яким володіє ОСОБА_1 , розташований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а отже відповідачем здійснюється господарська діяльність, на підтвердження чого ними надано наступні копії документів: копія довідки Запорізької міської ради № 128 від 21 вересня 2012 року про встановлення режиму роботи об`єктів торгівлі та сфери послуг, виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ, свідоцтво Державної податкової служби України платника єдиного податку (а.с.63-68, 78-79).

Однак, копія довідки № 128, яка видана Запорізькою міською радою містить дані, які мають місце станом на 21 вересня 2012 року. Проте, зі змісту зазначеної довідки не вбачається, що у нежитловому приміщенні № 285 першого поверху літ.А-9 за адресою: АДРЕСА_2 розташований магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » де ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність станом за період з 01 листопада 2021 року до 31 липня 2022 року.

Під час розгляду справи, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надав належних та достовірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, на підтвердження того, що він використовує вищезазначене нежитлове приміщення за зазначений період для здійснення ним господарської діяльності, тому споживачем послуг з постачання теплової енергії є саме ФОП ОСОБА_1 , а не фізична особа ОСОБА_1 , як власник нежитлового приміщення.

Отже, належних та достовірних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_1 як фізичної особою-підприємцем господарської діяльності саме в належному йому нежитловому приміщенні першого поверху літ.А-9 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 01 листопада 2021 року до 31 липня 2022 року, матеріали справи не містять.

Зазначення в рахунках заборгованості Концерном «Міські теплові мережі» за постачання теплової енергії за договором №75202861 за листопад 2021 року, грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року, березень 2022 року, квітень 2022 року, травень 2022 року, червень 2022 року, липень 2022 року в якості платника ОСОБА_1 саме як Фізичну особу-підприємця (а.с.10-18) не підтверджують здійснення ним господарської діяльності як суб`єктом господарювання у спірному нежитловому приміщенні, оскільки відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 року № 830 форма та вимоги до рахунків несуть інформативний характер, мають ціль ідентифікувати споживача та надати йому інформацію відносно нарахувань за надану послугу.

Оскільки Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, та зазначає, що споживачем послуг є саме фізична особа, як власник нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 хоча і зареєстрований як фізична особа-підприємецьза основним видом діяльності якого є 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.130-131), проте відсутні докази, що належне ОСОБА_1 нерухоме майно використовується ним як фізичною особою-підприємцем у господарській діяльності, яка полягає зокрема у роздрібній торгівлі в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, в тому числі розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Договору про надання послуг з постачання теплової енергії, який укладено між Концерн «МТМ» та ФОП ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. Отже, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку, що даний спір за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , який є його власником та споживачем послугпідлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Щодо посилання судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справа №922/4239/16 відповідно, слід вказати, що фактичні обставини справ № 333/4265/22 та № 922/4239/16 є відмінними.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, зокрема, вказується, що предметом спору у справі є стягнення заборгованості по сплаті за послугу з управління багатоквартирним будинком , власником якого є фізична особи, яка здійснює у такому приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки наявні у справі докази свідчать про використання приміщення ОСОБА_3 як ФОП у своїй господарській діяльності.

Натомість, у справі №333/4265/22, що переглядається в апеляційному порядку не встановлено факт здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності у належному йому нежитловому приміщенні, куди позивачем надані послуги теплової енергії за період з 01 листопада 2021 року до 31 липня 2022 року.

З огляду на зазначене, колегія прийшла висновку, що суд першої інстанції передчасно вирішив питання про закриття провадження по цивільній справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, вважаючи, що даний спір віднесено до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії апеляційним судом не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379,382, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2023 року у цій справі скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 листопада 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.