Єдиний унікальний номер судової справи 484/165/23
Номер провадження 22-ц/812/452/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

22 травня 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 09 березня 2023 року під головуванням судді Маржиної Т.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 серпня 2005 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2020 року.

Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Натепер, ОСОБА_3 навчається у Одеському національному морському університеті на денній формі навчання, на платній основі. Термін навчання рівня бакалавра до 30 червня 2024 року.

Оскільки донька сторін навчається на денній формі з повною занятістю протягом дня, вона не має змоги влаштуватись на роботу та самостійно отримувати дохід, який їх необхідний для оплати навчання, гуртожитку, комунальних послуг, проїзду до місця навчання, а також придбавання одягу, продуктів харчування, канцелярських приладь, тощо.

Весь тягар з утримання доньки поліг на позивача, в той час як відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги не надає, хоче має таку можливість оскільки є особою працездатного віку, має власну пасіку, з якої отримує дохід, та земельну ділянку з цільовим призначення для ведення сільськогосподарського виробництва, яку здає в оренду.

Посилаючись на викладені обставини, а також на обов`язок відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, ОСОБА_2 просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення нею 23 років.

Відповідач ОСОБА_1 надав до міськрайонного суд відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що не має можливості надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3 , оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які проживають разом із ним, та які повністю утримуються за його кошти. При цьому зауважив, що ані позивач, ані донька не узгоджували з ним вибір навчального закладу, до якого бажала вступити остання.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 березня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісяця, починаючи з 09 січня 2023 року і до закінчення донькою навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років, залежно від того, яка з обставин настане першою.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач є працездатною та здоровою особою, а тому може працювати, отримувати доходи і надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення міськрайонним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про наявність у відповідача можливості надавати повнолітній доньці матеріальну допомогу за відсутності у матеріалах справи відповідних доказів. При цьому, міськрайонний суд при ухвалені рішення не врахував наявність на його утримані двох неповнолітніх дітей, батьками яких є сторони.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що суд не мав повноважень самостійно змінювати визначений позивачем спосіб стягнення аліментів з частки від заробітку (доходу) на тверду грошову суму.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються Главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199,200,201 СК України).

Так, ст.199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зазначений обов`язок, згідно з засадами ч.6 ст.7 СК України, в рівній мірі стосується обох батьків та покладається на них за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання має той з батьків з яким проживає син, дочка, які продовжують навчання, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст.ст.199,200 СК України обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів, як певний вік (від 18 до 23 років), продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі і наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічні положення закріплені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

До відносин між батьками і дочкою, сином, щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 СК України.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України, тобто, розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, визначається з урахуванням матеріального становища сторін, стану здоров`я платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних членів сім`ї та інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст.191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З матеріалів справи убачається, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття (а.с.7).

Відповідно до довідки навчального закладу за №69 від 23 вересня 2022 року ОСОБА_3 є студентом 3 курсу Одеського національного морського університету, денної форми навчання. Термін закінчення рівня бакалавра до 30 червня 2024 року (а.с.8).

Отже, з системно-логічного аналізу викладених вище обставин, слідує, що ОСОБА_3 має право на отримання аліментів у зв`язку з продовженням навчання і до досягнення нею 23 років, та такий обов`язок по утриманню поширюється на обох батьків, за умови, що вони можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в зв`язку з навчанням ОСОБА_3 , яка потребує матеріальної допомоги, відповідач має можливість надавати таку допомогу та, з урахуванням його матеріального стану, з останнього слід стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача, міськрайонний суд не звернув увагу на те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ч.3 ст.199 СК України).

Сторонами за даною категорією справ можуть бути як позивачем один із батьків, з ким проживає повнолітня дитина, так і самі повнолітні дочка, син, а відповідачем другий з батьків. У тому випадку, якщо позов заявлено одним із батьків, суд може залучити до участі у справі сина, дочку.

Як убачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання та проживає в місті Одесі.

При цьому, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначала, що матеріальна допомога необхідна її доньці, зокрема, для можливості сплати за проживання та житло-комунальні послуги, на підтвердження чого надала, крім іншого, дублікат чека від 02 січня 2023 року, який підтверджує переведення на рахунок Одеського національного морського університету коштів за гуртожиток.

Окрім того, з довідки про реєстрацію місця проживання особи, долученої до відзиву на апеляційну скаргу, убачається, що за відомостями Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_3 з 16 грудня 2020 року значиться зареєстрованою в іншій області, ніж її мати.

За такого, у зв`язку із навчанням у вищому навчальному закладі в місті Одесі, фактично ОСОБА_3 проживає окремо від позивача ОСОБА_4 , яка мешкає у місті Первомайську Миколаївської області.

Виходячи з приписів ч.3 ст.199 СК України, оскільки позивач зі своєю повнолітньою дочкою не проживає (доказів протилежного суду не надано), то у неї відсутнє і право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав у позивача для звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, тому допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

При цьому, вирішуючи справу, колегія суддів враховує положення ч.4 ст.367 ЦПК України про те, що апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, через що підлягає скасуванню на підставі ст.376 ЦПК України з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості самостійно звернутися до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на навчання.

За правилами пп.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи норму ст.141 ЦПК України, та те, що ОСОБА_2 є особою, яка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то витрати понесені ОСОБА_1 при сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 610 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду міста Миколаєва від 09 березня 2023 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання - відмовити.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на суму 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн., за квитанцією №115 від 10 квітня 2023 року - компенсувати за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 23 травня 2023 року