Єдиний унікальний номер: 448/1560/22
Провадження № 2/448/94/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

15.05.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про: стягнення коштів,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , не з`явився,

його представник-адвокат Дмитро РУККАС (ордер серії ВС №1171029),

відповідач: ОСОБА_2, не з`явився,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення (скорочене) про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Стислий виклад обставин справи:

Представник ОСОБА_1 , - адвокат Руккас Д., звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між його довірителем - гр. ОСОБА_1 (надалі позивачем) та гр. ОСОБА_2 (надалі відповідачем), 29.09.2022 року було укладено договір позички наземного транспортного засобу №29/09.

Стверджує, що відповідно до даного договору позивач зобов`язується передати відповідачу у тимчасове безоплатне користування транспортний засіб, а останній в свою чергу зобов`язаний до 02.10.2022 року повернути позивачу вказаний транспортний засіб.

Вказує, що свої зобов`язання його довіритель виконав, що стверджується актом прийому-передачі наземного транспортного засобу від 29.09.2022 року, який є додатком №1 до даного договору позики. Відповідно до даного додатку позивач передав відповідачу транспортний засіб - автомобіль марки «Renault Logan III», реєстр.номер НОМЕР_1 . В свою чергу відповідач свої зобов`язання щодо повернення транспортного засобу не виконав, та такий в обумовлений термін не повернув (термін прострочення 8-м днів).

Зазначає, що відповідно до п.6.4 вищевказаного договору позички за порушення відповідачем строку повернення транспортного засобу передбачена неустойка (штраф) в розмірі 2% від вартості об`єкта позички за кожен день прострочення. Відповідно до додатку №1 до договору позички сторонами було узгоджено, що вартість об`єкта позички становить 600 000 грн. При цьому сторона позивача надала розрахунок, з якого відомо наступне: (12000 грн. (2% від 600000 грн.) * 8 днів = 96 000 грн.

З огляду на вищенаведене, просив суд стягнути з відповідача в користь його довірителя (позивача) 96 000 грн., а також понесені судові витрати по даній справі.

ІІ. Ставлення сторін до заявлених позовних вимог:

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак з матеріалів справи відомо, що його інтереси представлятиме адвокат Руккас Д.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Руккас Д., в судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя, просив суд такі задоволити. Окрім цього, просив суд стягнути з відповідача в користь його довірителя судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. На судовому засіданні, що відбулося 14.02.2023 року проти позову заперечував в повному обсязі.

Також, відповідач не скористався правом, наданим статтями 178, 278 ЦПК України, та не надав до суду відзив на позов.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

21.11.2022 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

Відповідно до вимог ст.187 ЦПК України судом направлявся запит до органу Державної міграційної служби України у Львівській області з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , відповідь на котрий 20.12.2022 року надійшла на адресу суду.

21.12.2022 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

09.01.2023 року, 24.01.2023 року, 17.02.2023 року, 31.03.2023 року, 25.04.2023 року задоволено клопотання сторони позивача - адвоката Руккаса Д., про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

29.09.2022 року між сторонами, зокрема між гр. ОСОБА_1 (позивачем) та гр. ОСОБА_2 (Відповідачем) було укладено договір позички наземного транспортного засобу №29/09, згідно якого позивач передав відповідачу в тимчасове безоплатне користування транспортний засіб, що також стверджується актом прийому - передачі наземного транспортного засобу.

Відповідно до Договору позички №29/09 наземного транспортного засобу, зокрема Розділу І «Предмет договору», Позикодавець - ОСОБА_1 зобов`язується передати користувачу ОСОБА_2 в тимчасове безоплатне користування транспортний засіб, вказаний у п.1.2 цього договору, а користувач зобов`язується прийняти його в тимчасове безоплатне користування. Об`єктом позички за Договором є транспортний засіб, характеристики та вартість якого встановлюється в Додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до Акту прийому-передачі наземного транспортного засобу від 29.09.2022 року, зокрема п.1 та п.2 такого, позикодавець передає, а користувач приймає у тимчасове користування наступний транспортний засіб в робочому та чистому стані: марка та модель: «Renault Logan III», державний номер: НОМЕР_1 , колір білий, рік випуску 2021, номер кузова: НОМЕР_2 , пробіг на момент передачі: 4518км., наступне ТО: 10.10.2022 року. Вартість транспортного засобу - автомобіля марки «Renault Logan III», реєстр.номер НОМЕР_1 . становить 600 000 грн.

Судом встановлено, що згідно договору позички наземного транспортного засобу №29/09, сторони (гр. ОСОБА_1 і гр. ОСОБА_2 ), дійшли істотних умов договору.

Досліджуючи Договір позички наземного транспортного засобу, який датований 29.09.2022 року і міститься в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що такий договір є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань, та є доказом факту передачі транспортного засобу користувачу (відповідачу ОСОБА_2 ).

Згідно даного Договору позички, а саме: Розділу ІV «Строк позички, дія Договору», строк позички складає 3-и календарні дні (до 02.10.2022 року), з моменту передбаченого п.3.1 Договору, в якому зазначено, що позикодавець передає користувачу транспортний засіб протягом 1 години з моменту підписання даного Договору. Факт передачі засвідчується підписаним сторонами Актом приймання-передачі ТЗ, що є невід`ємним додатком до Договору.

Таким чином між сторонами був укладений договір позички наземного транспортного засобу 29 вересня 2022 року на визначений термін, тобто термін до 02.10.2022 року.

Відповідно до п.6.4 Договору позички №29/09 наземного транспортного засобу при порушенні користувачем строку повернення об`єкта позички (п.4.1, п.5.1.3 Договору) він повинен сплатити на поточний рахунок позичкодавця штраф у розмірі 2% від вартості об`єкта позички, наведеної в Додатку №1 до даного Договору за кожен день такого прострочення. А у випадку порушення строку повернення більше ніж на 30 діб, додатково сплатити штраф у розмірі 10% від вартості об`єкта позички наведеної в Додатку №1 до даного Договору.

З метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 не звертався до ОСОБА_2 , з письмовою претензією про повернення транспортного засобу, обмежився лише спробами неодноразових усних вимог про необхідність повернення автомобіля, проте вказані вимоги відповідачем були залишені без задоволення.

В обумовлений у договорі термін, відповідач ОСОБА_2 не повернув позивачу переданий ним транспортний засіб, у зв`язку з чим такий змушений звернутися до суду із даним позовом.

Слід зазначити те, що період прострочення становить 8-м днів.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України.

За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Зобов`язання - це правові відносини, внаслідок яких одна сторона має право вимагати, щоб друга сторона, що-небудь зробила (facere) дала (dare) або віддала (praestare).

Головна мета будь-якого зобов`язання - задовольнити вимоги кредитора (позичкодавця). Виконання зобов`язання полягає в здійсненні зобов`язаною особою дій, що становлять зміст зобов`язання (передачі речі, повернення коштів, тощо).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України-зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

Згідно вимог статті 828 ЦК України встановлено, що договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, під час розгляду справи по суті, судом встановлено, що сторони по справі не наполягали на нотаріальному посвідченні договору позички №29/09 наземного транспортного засобу.

Відповідно до статей 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін.

Принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на сторону відповідача.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню й оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи.

При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Частинами 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

В тому числі, судом враховуються вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги.

У суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Своїми процесуальними правами сторони ( ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ) під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Стороною позивача доведено факт укладення договору позички № 29/09 наземного транспортного засобу, факт отримання відповідачем ОСОБА_2 автомобіля та порушення останнім зобов`язання щодо його повернення, а відповідач, в свою чергу, не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, покази свідків, тощо.

Як встановлено в судовому засіданні, чого також не заперечив відповідач по справі 14.02.2023 року під час судового засідання, останній зобов`язання щодо повернення транспортного засобу в обумовлений договором строк не виконав.

Стороною Позивача в позовній заяві проведено розрахунок неустойки (штрафу) за прострочення повернення транспортного засобу - «Renault Logan III», реєстр.номер НОМЕР_1 .

Відповідно до вказаного розрахунку сторони Позивача, неустойка за прострочення повернення транспортного засобу становить 96 000 грн., зокрема: (12000 грн. (2% від 600000 грн.) * 8 днів), з правильністю якої суд погоджується, після проведення власного розрахунку.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля.

По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

V. Розподіл судових витрат між сторонами:

Згідно статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору на суму 992,40 гривень, що стверджується оригіналом квитанції, котрий міститься при матеріалах справи.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача були задоволені повністю, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору на зазначену вище суму, тобто на суму 992,40 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 158, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: стягнення коштів, - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_2 - 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , мешканця АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі - 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом судового рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повне судове рішення складено 19 травня 2023 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , мешканець АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Юрій БІЛОУС