КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/814/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Лапчевська О.Ф., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Русина Олександра Юрійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є.,

у цивільній справі №755/10024/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Громадської організації «Червоний Губер» про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ГО «Червоний Губер» за результатами розгляду якого просив визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації та зобов`язати ОСОБА_4 та ГО «Червоний Губер» спростувати недостовірну інформацію, автором якої є ОСОБА_4 та ГО «Червоний Губер», і яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 на каналі YouTube ІНФОРМАЦІЯ_2 у відеоролику ІНФОРМАЦІЯ_3 та на ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме:

- «будучи відданим ідеалам Кремля , він ( ОСОБА_1 ) втік до Російської Федерації разом з сім`єю»;

- «як справжній проросійський науковець ... навіть спробував стати членом Російської академії наук»;

- «в 2016 році ОСОБА_6 став громадянином Росії...Станом на 2021 рік паспорт дійсний»;

- «за кермом він неодноразово порушував правила дорожнього руху, значно перевищуючи встановлені обмеження швидкості»;

- «у 2019 році російський громадянин вирішив повернутися до України»;

- я є «агентом російського впливу»;

- «у незадекларованому маєтку проживає громадянин Росії ОСОБА_6 »;

- «легалізувати своє перебування там (у Росії) він ( ОСОБА_1 ) вирішив легалізувати у досить красномовний спосіб, отримавши російське громадянство»;

- «при цьому ОСОБА_6 вирішив зберегти українське громадянство, чим порушив Конституцію України»;

- ставши директором в Університеті державної податкової служби, ОСОБА_6 продовжив порушувати українське законодавство ... в частині недекларування розкішного маєтку під Києвом, де він проживає дотепер»;

- «особа виїхала до Росії, де отримала Російське громадянство»;

- «всі дані (про російське громадянство ОСОБА_1 ) підтверджено із російських реєстрів»;

Стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача моральну шкоду у сумі 220 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що він є українським вченим у галузі соціальної філософії, педагогіки, сфери науки і освіти, доктором філософських наук, професором, членом-кореспондентом Національної академії педагогічних наук України. З 11 грудня 2020 року його призначено членом Науково-консультативної ради Державної податкової служби України. Його заслуги перед державою відзначено чисельними нагородами. Як вчений особисто та у співавторстві з іншими авторами написав понад 100 статей, книг, монографій. У теперішній час обіймає посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України. Внаслідок поширення неправдивої інформації стало внесення в українську «Вікіпедію» даних у сторінку « ОСОБА_1 » щодо наявності у нього російського громадянства. Цю ж інформацію підхопили та розповсюдили інші інтернет видання, зокрема, ресурс «СтопКор». Внаслідок поширення неправдивої інформації мало місце порушення особистих немайнових прав на повагу до честі та гідності позивача, ділової репутації, оскільки така інформація спотворила та принизила його з боку громадськості та суспільства, ця оцінка перестала бути об`єктивною, породила сумніви щодо дотримання ним моральних засад та правових норм. Застосовуючи обман, відповідач ОСОБА_3 намагається переконати значну кількість громадян у наявності у позивача російського громадянства, у його «проросійськості», «відданості ідеалам Кремля», наявності підстав та мотивів для «втечі з України», зневазі до Конституції та законів України, порушення позивачем та моєю дружиною антикорупційного законодавства. Така інформація не відповідає дійсності. Висловлювання відповідача за формою є твердженнями. Поширена відповідачем інформація, не відповідає дійсності, стосується безпосередньо позивача та члена його сім`ї, висловлена в брутальній, принизливій для позивача та непристойній формі, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Через погіршення стану здоров`я внаслідок емоційно-стресового навантаження, причиною якого були протиправні дії відповідача, позивач змушений був звернутись до лікувальної установи. Як слідує з консультаційного висновку спеціаліста від 11 червня 2021 року, стан його здоров`я погіршився, йому рекомендовано медикаментозне лікування. Після опублікованої інформації позивач зазнає моральних страждань, адже дуже сильно переживає за стан свого здоров`я, який кожної хвилини погіршується та може погіршитися до невиправного стану, протягом всього цього часу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Русин О.Ю. подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, за яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 є публічною особою, а тому відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо нього є значно ширшими, ніж щодо не публічної особи, не ґрунтуються на нормах закону, оскільки з березня 2014 року позивач не перебуває на державній службі, не являється суб`єктом декларування, не виконує жодних визначених публічних функцій в Україні відтак не є публічною особою. Вважає безпідставним і необґрунтованим висновок суду, що спірні вислови є оціночним судження. Поширення відповідачами вказаної інформації порушило конституційні права позивача та завдало моральної шкоди.

18 січня 2023 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що суд першої інстанції правильно визначив, що позивач є публічною особою, а отже він повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя. Подані позивачем докази не підтверджують факту поширення відповідачем оскаржуваної інформації. Судом першої інстанції належним чином встановлено, що доводи про те, що відповідач-1 стверджує, а не висловлює оціночні судження є надуманими та не відповідають змістовному наповненню оскаржуваного відео. Із наданого позивачем висновку терапевта, не можливо встановити причини поганого самопочуття позивача, а відтак, не може бути підтвердженням завдання йому моральної шкоди.

04 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення представника ГО «Червоний Губер» - адвоката Соболівського А.М. з яких вбачається, що громадська організації не погоджується з доводами апеляційної скарги. Вказуючи, що додатковим підтвердженням доводів щодо наявності у позивача громадянства Російської федерації, вказує журналістське розслідування (стаття) Любов Величко, опубліковане 10 березня 2023 року у відкритому доступі на Веб-сайті. На підтвердження чого, автор надала: «Заяву з реєстрів міграційних підрозділів РФ про видачу паспорту Євгену Сулімі». Із опублікованої заяви вбачається, що позивач набуває громадянство РФ 13 грудня 2016 року.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідача ГО «Червоний Губер» проти задоволення апеляційної скарги заперечував. У судове засідання призначене на 22 листопада 2023 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про направлення судової повістки-повідомлення на електронну адресу громадської організації та звітом про доставку судової-повістки повідомлення на електронну адресу її представника.

21 листопада 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника ГО «Червоний Губер» - адвоката Соболівського А.М. про перенесення розгляду справи. Вказуючи, що розгляд даної справи призначено на 22 листопада 2023 року о 14 год. 00 хв. Однак, адвокат не може зявитися в судове засідання, оскільки 22 листопада 2023 року о 16 год. 30 хв. буде брати участь у судовому засіданні Бориспільського міськрайонного суду Київської області № 359/4637/23, представляючи інтереси відповідача, явка якої, визнана судом обов`язковою.

Дослідивши вищевказане клопотання, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів для правильного вирішення даної справи по суті, а правова позиція ГО «Червоний Губер», викладена у письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 04 квітня 2023 року та усними поясненнями представника громадської організації - адвоката Соболівського А.М. наданими у суді апеляційної інстанції у судовому засіданні, яке відбулося 18 липня 2023 року.

Беручи до уваги вищенаведене, ураховуючи обмежені строки перегляду судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника ГО «Червоний Губер» - адвоката Соболівського А.М. про перенесення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про доставку судової повістки-повідомлення, на його електронну адресу зазначену у відзиві на апеляційну скаргу.

Також, відповідач ОСОБА_3 повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення рекомендованим листом судової повістки-повідомлення на його поштову адресу, зазначену у відзиві на апеляційну скаргу. Однак, лист повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України свідчить про вручення повістки у день проставлення у поштовому повідомленні такої відмітки (аналогічний висновок про належне повідомлення сторони по справі зазначеним чином викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 638/20248/19).

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що згідно розпорядження КМУ від 01 березня 2014 року № 106-р, ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника Міністерства освіти і науки України.

На момент розповсюдження спірної інформації та подання позовної заяви до суду, ОСОБА_1 обіймав посаду директора Навчально-наукового інституту гуманітарних наук Університету державної фіскальної служби України.

У роздруківці тексту, розміщеного на ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_4, наявна, зокрема, наступна інформація: - «будучи відданим ідеалам Кремля , він ( ОСОБА_1 ) втік до Російської Федерації разом з сім`єю»;

- «як справжній проросійський науковець ... навіть спробував стати членом Російської академії наук»;

- «в 2016 році ОСОБА_6 став громадянином Росії...Станом на 2021 рік паспорт дійсний»;

- «за кермом він неодноразово порушував правила дорожнього руху, значно перевищуючи встановлені обмеження швидкості»;

- «у 2019 році російський громадянин вирішив повернутися до України»;

- я є «агентом російського впливу»;

- «у незадекларованому маєтку проживає громадянин Росії ОСОБА_6 »;

- «легалізувати своє перебування там (у Росії) він ( ОСОБА_1 ) вирішив легалізувати у досить красномовний спосіб, отримавши російське громадянство»;

- «при цьому ОСОБА_6 вирішив зберегти українське громадянство, чим порушив Конституцію України»;

- ставши директором в Університеті державної податкової служби, ОСОБА_6 продовжив порушувати українське законодавство ... в частині недекларування розкішного маєтку під Києвом, де він проживає дотепер»;

- «особа виїхала до Росії, де отримала Російське громадянство»;

- «всі дані (про російське громадянство ОСОБА_1 ) підтверджено із російських реєстрів».

ОСОБА_1 є українським вченим у галузі соціальної філософії, педагогіки, сфери науки і освіти, доктором філософських наук, професором, членом-кореспондентом Національної академії педагогічних наук України, автором статей, книг та монографій.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності порушення відповідачами особистих немайнових прав позивача, або таких, що перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки поширену відповідачами інформацію щодо позивача слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 32,34, 68 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, кожен має право на свободу вираження поглядів.

Статтею 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно з ч.ч. 1, 4, 6-7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотриманням розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що поширену відповідачами інформацію щодо позивача слід розцінювати лише як критику його дій, тобто, спірні вислови є оціночним судженням, а не фактичним твердженням.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу де вказав, що спірну інформацію не можна розцінювати, як критику, оскільки у них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, за які позивач міг бути підданий цій критиці. Поширена відповідачами інформація, не відповідає дійсності та не доведена жодними доказами.

Однак, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та матеріалах справи, з огляду на те, що при розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що ГО «Червоний Губер» є викривачем.

Відповідно до ст. 53-8 Закону України «Про запобігання корупції» викривач не несе юридичної відповідальності за повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, поширення зазначеної у повідомленні інформації, незважаючи на можливе порушення таким повідомленням своїх службових, цивільних, трудових чи інших обов`язків або зобов`язань. Повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону не може розглядатися як порушення умов конфіденційності, передбачених цивільним, трудовим або іншим договором (контрактом). Викривач звільняється від цивільно-правової відповідальності за майнову та/або моральну шкоду, завдану внаслідок здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, крім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення. У разі неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації вона підлягає спростуванню у порядку, визначеному Цивільним кодексом України. Викривач звільняється від цивільно-правової відповідальності за майнову та/або моральну шкоду, завдану внаслідок здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, крім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення. У разі неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації вона підлягає спростуванню у порядку, визначеному Цивільним кодексом України.

З вказаного вбачається, що ГО «Червоний Губер» не може нести юридичної відповідальності за повідомлення ним фактів корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», крім випадку здійснення завідомо неправдивого повідомлення.

Однак, доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на спростування того, що ГО «Червоний Губер» є викривачем та що поширена відповідачами інформація є завідомо неправдивим повідомленням.

Надані ОСОБА_1 в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення відомості ДПС України від 02 серпня 2023 року про перетин кордону та роз`яснення експерта КНДІСЕ від 11 серпня 2023 року щодо неможливості проведення почеркознавчих досліджень у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, не спростовують висновків суду першої інстанції, з урахуванням того, що спірні події мали місце у 2016 році, а надані позивачем відомості містять інформацію про перетин ним кордону починаються з 2017 року.

Крім того, більша частина заявлених вимог щодо спростовування недостовірної інформації, стосується питань пов`язаних з громадянством позивача, а саме, набуття ним громадянства Російської Федерації, або подіями під час перебування на території Російської Федерації.

У даній категорії справи, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, а відповідач - що поширені ним відомості відповідають дійсності.

На підтвердження того, що поширена відповідачами інформація є достовірною, ОСОБА_4 надав інформацію про фізичну особу (т. І а.с. 169), згідно якої, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , має паспорт громадянина Російської Федерації, дата видачі - 13 грудня 2016 року.

В ході розгляду справи, ОСОБА_1 , на спростування того, що спірна інформація є недостовірною, надав лише довідку Служби Безпеки України від 30 березня 2023 року, згідно якої, відповідно до інформації, яка міститься в ЄРДР, в слідчому управління Головного управління відсутні кримінальні провадження, у яких ОСОБА_1 є підозрюваним або обвинуваченим. Доказів же на спростування відомостей щодо його громадянства, позивач до суду не надав.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжується, та наразі триває. У зв`язку з чим, питання пов`язані з набуттям громадянства Російської Федерації або спростування набуття громадянства, колегія суддів вважає такими, що відноситься до компетенції інших державних органів та не можуть встановлюватися в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині визнання інформації недостовірною та такою, що порушує немайнові права позивача на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації та зобов`язання відповідачів її спростувати, не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб

З огляду на те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також на недоторканість ділової репутації та зобов`язання її спростувати, у задоволенні яких, судом було відмовлено, слід погодитися з висновками суду першої інстанції в частині того, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач не є публічною особою, не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

З огляду на наведене, слід погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Русина Олександра Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена к у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: