ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/7187/18 Номер провадження 22-ц/814/1312/23Головуючий у 1-й інстанції Пілюгіна О.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району, Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни про скасування реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду через свого представника з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Харківського району, Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 18 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено нотаріально завірений договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 отримала від позивача грошові кошти в сумі 157500,00 гривень, еквівалент 17860,00 доларів США зі строком повернення до 18 лютого 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 13 договору іпотеки від 18 лютого 2014 року, іпотекодержатель у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики має право набути право власності на предмет іпотеки за власним одноосібним письмовим рішенням. При складанні та підписанні договору іпотеки від 18 лютого 2014 року, на підтвердження відсутності реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей та третіх осіб в квартирі за вищевказаною адресою, відповідач надала нотаріусу довідку ОСББ «Бджілка» про склад сім`ї, за даними якої за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 .

Договором іпотеки передбачено, що ОСОБА_1 не має права реєструвати без письмової згоди позивача неповнолітніх та будь-яких осіб за адресою місця розташування предмета іпотеки. Проте, згідно довідки виконавчого комітету Мереф`янської міської ради від 26 травня 2016 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 .

02 серпня 2016 року на підставі ст. 70 Закону України «Про іпотеку» приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. зареєстровано право власності на спірну квартиру за позивачкою.

18 серпня 2016 року представником позивача направлено відповідачам вимоги про виселення з квартири, зняття з реєстраційного обліку та усунення перешкод в реалізації права власності і надано строк для добровільного виселення до 20 вересня 2016 року. Проте, станом на день звернення до суду з позовом, відповідачі продовжують користуватися спірною квартирою; їх місце проживання зареєстровано за вказаною адресою; спір між сторонами не врегульовано, відповідачі не звільняють вказаної квартири та чинять перешкоди у здійсненні позивачем права власності на спірну квартиру.

Представник позивача просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності позивача та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

У червні 2019 року представник ОСОБА_1 . Кизи ОСОБА_7 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О. про скасування реєстрації права власності та просив скасувати реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки № 275, виданого 18 лютого 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О., індексний номер 15790288 від 02 серпня 2016 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 02 лютого 2016 року в порушення абз. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», приватний нотаріус ХМНО Вахрушева Ольги Олександрівни за відсутністю висновку про вартість іпотечного майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 зареєструвала право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . На думку позивача за зустрічним позовом, вказане порушення законодавства є підставою для скасування реєстрації речового права власності на нерухоме майно.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позовом ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , яка посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, та наводить доводи аналогічні доводам зустрічної позовної заяви.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18 лютого 2014 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О., реєстр № 273, відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у розмірі 157500,00 гривень, що на момент укладення договору за згодою сторін складає еквівалент 17680 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві грошові кошти у виді в натурі на вищевказану суму не пізніше 18 лютого 2015 року у порядку та в строки визначені цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 18 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 18 лютого 2014 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О., реєстр № 275, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 17960842 та № 17960908 від 18 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 13 договору іпотеки від 18 лютого 2014 року, встановлені застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема іпотекодержатель у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики від 18 лютого 2014 року має право набути право власності на предмет іпотеки за власним одноосібним письмовим рішенням.

02 серпня 2016 року за заявою іпотекодержателя, на підставі ст. 70 Закону України «Про іпотеку», приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О.О. знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , та зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , індексний номер: 15790288 від 02 серпня 2016 року, що підтверджено дані інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 137977450 від 17 вересня 2018 року.

Також місцевим судом встановлено, що за даними адресних карток, карток реєстрації осіб у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30 березня 2013 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 29 травня 2013 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 29 травня 2013 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 29 травня 2013 року; ОСОБА_6 з 06 квітня 2017 року, про що свідчать дані інформації виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області № 3311 від 25 вересня 2018 року та відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 червня 2018 року по цивільній справі № 635/6962/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про усунення перешкод у реалізації права власності шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання договору іпотеки недійсним та повернення квартири у власність, відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено .

Розглядаючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням місцевий суд дійшов висновку, що відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , при цьому позивачем не вказано обставин, які відповідно до норм діючого законодавства є підставою вважати, що відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням і не надано безспірних доказів на підтвердження, що відповідачі не користуються вказаною квартирою, та вважав, що сам по собі факт переходу права власності на житлове приміщення до позивача не є підставою для позбавлення законних користувачів такого житлового приміщення права на їх проживання у цьому житловому приміщенні.

При цьому судом враховано, що місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків, а підстав вважити ОСОБА_1 , яка є матір`ю малолітніх відповідачів, такою, що втратила право користування спірною квартирою судом не встановлено, а за даними висновку органу опіки та піклування втрата права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою не відповідає інтересам малолітніх дітей та порушує право дітей на достатній життєвий рівень.

З вказаним висновком районного суду колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

Вирішуючи зустрічний позов районний суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 , звертаючись з позовом про скасування реєстрації права власності на підтвердження вимог за зустрічним позовом не надала суду доказів на підтвердження, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О. порушено чинні на час проведення реєстраційних дій норми законодавства щодо зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , та реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , тому суд правомірно відмовив в задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності, при цьому також судом враховано, що скасування реєстрації права власності на майно є похідними від спору щодо такого майна. При цьому встановлено, що таких вимог ОСОБА_1 не заявлено.

За змістом ст.ст.13, 175 ЦПК України позивач (заявник) на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

За змістом положень ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд, вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 не було надано ані до суду першої ані до суду апеляційної інстанції належних і допустимих доказів допущення порушень діючих норм закону при проведенні реєстраційних дій щодо зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 , та реєстрації права власності на вказану квартиру згідно договору іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Наведені в апеляційній скарзі, доводи є тотожними доводам, висловленим відповідачем у зустрічній позовній заяві, які були предметом дослідження судом першої інстанції, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведене вище свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак