КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №752/5192/22
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7645/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забродського В`ячеслава Вікторовича на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С.,

у цивільній справі №752/5192/22 за позовом Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2022 року Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 за результатами розгляду якого просило стягнути:

- заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 30 156 грн. 54 коп. та постачання гарячої води у розмірі 2 925 грн. 83 коп.;

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 31 105 грн. 37 коп. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 14 957 грн. 69 коп.;

- витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що з 01 травня 2018 року на підставі ліцензії, виданої розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством з надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у м. Києві. На виконання вимог Закону ним було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року. Відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та/або постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . Від отримання зазначених послуг, у встановленому законом порядку, відповідач не відмовлявся. Однак кошти за отримані послуги, своєчасно та в повному обсязі не сплачував, у зв`язку з чим, у нього утворилася заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, спожитих після 01 травня 2018 року, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Також, зазначаючи, що 11 жовтня 2018 року між позивачем та ПАТ «Київенерго» укладено відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 за умовами якого, позивач набув право вимоги на стягнення з відповідача заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, що виникли до 01 травня 2018 року, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»: заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 30 156 грн. 54 коп.; заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 925 грн. 83 коп.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 31 105 грн. 37 коп.; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 14 957 грн. 69 коп.;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та по оплаті судового збору при зверненні до суду в розмірі 2 514 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Забродський В.В. подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, відповідач не є споживачем (отримувачем) послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, заборгованість по яких, є предметом спору у даній справі. Вказуючи, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19 червня 2003 року. Відповідач, не є власником зазначеної квартири та тривалий час, зокрема, у спірний період, не проживає у ній, оскільки у серпні 2016 року одружився з ОСОБА_2 та переїхав проживати до неї у будинок. У 2019 році відповідач придбав власну квартиру у м. Києві. Крім того, у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано три особи, однак позовні вимоги заявлено лише до відповідача. Також, вказуючи, що позивач, на підставі договору № 602-18 від 11 жовтня 2018 року отримав право вимоги з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 33 082 грн. 37 коп. до ОСОБА_3 , а не до відповідача. Таким чином, позовні вимоги до відповідача пред`явлено безпідставно. Крім того, відповідача не було належним чином повідомлено про наявність даного позову, відкриття провадження у справі та розгляд справи, що позбавило його права на надання своїх доводів та заперечень. Також, вказуючи на те, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року про залишення без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення у справі, не відповідає обставинам справи та постановлена з порушенням норм процесуального права.

02 травня 2023 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що відповідач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначаючи, що позовні вимоги позивачем заявлено у межах строку позовної давності. Відповідач до позивача у зв`язку із зверненнями чи претензіями щодо неотримання послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання не звертався. Заборгованість за надані послуги нараховувалася відповідачу відповідно до чинного законодавства України. Право вимоги до відповідача за отримані послуги до травня 2018 року, позивач отримав на підставі договору № 602-18 від 11 жовтня 2018 року та додатків №№ 1,2 до нього. Вказуючи, що відповідно до інформації з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та ГІОЦ КП «Головний інформаціно-обчислювальний центр», власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач. Проживання відповідача за іншою адресою, не звільняє його від обов`язків утримувати своє майно та сплачувати комунальні послуги за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

На час розгляду справи до суду апеляційної інстанції сторонами в справі не було надано заперечень щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511) опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, розроблені для фізичних осіб, що є власниками/квартиронаймачами у багатоквартирному житловому будинку, складений на підставі типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. За вказаним договором ПАТ «Київенерго» визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (а.с. 13).

28 березня 2018 року у газеті «Хрещатик» № 34 (5085) опубліковано повідомлення про договір приєднання про надання КП «Київтеплоенерго», як виконавцем, послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Повідомленням визначено, що відповідно до норм ст. 634 ЦК України, договір приєднання вважається акцептованим усіма споживача, які у встановленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору (а.с. 14).

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Згідно з п.1.2 вказаного договору, перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається в додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору. Всі права вимоги переходять від кредитора до нового кредитора в момент підписання сторонами додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору (а.с. 12).

Із витягу з додатку №1 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18 вбачається, що у ОСОБА_3 наявна заборгованість за надання послуг з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 30 156 грн. 54 коп. (а.с. 07).

Із витягу з додатку №2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18 вбачається, що у ОСОБА_3 наявна заборгованість за надання послуг з гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 у сумі 2 925 грн. 83 коп. (а.с. 08).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання спожитих до 01 травня 2018 року, позивач посилався на укладений між ним та ПАТ «Київенерго» договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року та додатки до нього.

Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позивач, на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 33 082 грн. 37 коп. Відповідно до додатку № 1 та додатку № 2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

Однак, погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції не можливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (ст.. 175 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.

Частиною 1 ст. 50 ЦПК України встановлено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року та додатків до нього.

Згідно витягів із додатків №№ 1,2 до вказаного договору, ПАТ «Київенерго» відступило КП «Київтеплоенерго» право вимоги за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 за період до 01 травня 2018 року до ОСОБА_3 .

В той же час, вимоги про стягнення заборгованості за вказані послуги, позивачем пред`явлено до ОСОБА_1 , право вимоги до якого, КП «Київтеплоенерго» від ПАТ «Київенерго» не отримувало.

Виходячи з наведеного, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги із централізованого опалення та гарячого водопостачання за період до 01 травня 2018 року, не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах чинного законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за послугу з централізованого опалення та гарячого водопостачання спожитих з 01 травня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був споживачем зазначених послуг у спірний період. Доказів ненадання вказаних послуг, як і звернень відповідача з приводу відмови від послуг, матеріали справи не містять. Розмір заборгованості відповідача, підтверджується наданим позивачем розрахунку заборгованості.

Однак, погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції в повній мірі не можливо, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2003 року (а.с. 62).

Згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 травня 2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29 січня 2023 року по теперішній час (а.с. 54).

На підтвердження обставин викладених у апеляційній скарзі, скаржником долучено до неї наступні докази: свідоцтво про шлюб; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна; витяг з реєстру територіальної громади м. Києва від 10 березня 2023 року.

Так, відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У пункті 6 ч.2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи наведені норми права, беручи до уваги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що унеможливило подання доказів до суду першої інстанції, з метою правильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне прийняти до уваги долучені скаржником до апеляційної скарги докази.

Згідно свідоцтва про шлюб, 30 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с. 156).

ОСОБА_2 на праві власності належить будинок АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації - 13 грудня 2016 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 157-159).

Також, із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 , дата реєстрації - 04 квітня 2019 року (а.с. 160-161).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 10 березня 2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 станом на 10 березня 2023 року зареєстровано три особи (а.с. 162).

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ.

Відповідно до положень ст.. 1 Закону України №1875-IV житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ст.. 13 Закону України №1875-IV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно приписів ст.. 1 вказаного Закону, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до п. 1 ч.1, п.1, 5 ч. 3, ст. 20 цього Закону, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України №1875-IV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України №2189-VІІІ, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно п. 1 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України №2189-VІІІ, споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вказаного Закону, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16 дійшов висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

З аналізу наведених вимог закону вбачається, що обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається на їх споживача, який є власником майна за яким надаються послуги, або особою, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги за такою адресою.

Згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 травня 2022 року, відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29 січня 2023 року по теперішній час.

Водночас, згідно пояснень відповідача, що містяться у апеляційній скарзі, останній тривалий час не проживає за вищевказаною адресою, оскільки у серпні 2016 року одружився з ОСОБА_2 та переїхав проживати до неї у будинок, що знаходиться у Бородянському районі Київської області. На підтвердження зазначених обставин, відповідач надав до суду апеляційної інстанції свідоцтво про шлюб та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, доводи апеляційної скарги в частині неповідомлення відповідача про наявність даного позову, відкриття провадження у справі та її розгляд, що позбавило відповідача можливості надати свої пояснення та докази до суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що у період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року відповідач проживав за адресою: АДРЕСА_1 , тобто був споживачем послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання, в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а відтак, відсутні підстави для покладення на нього обов`язку по оплаті зазначених послуг.

Колегія суддів зауважує, що сама лише інформація Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 травня 2022 року про місце реєстрації відповідача, за наявності наданих ним пояснень та доказів, не свідчить про фактичне місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження за результатами розгляду апеляційної скарги.

При цьому, доводи апеляційної скарги, що стосуються заперечень на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 27 лютого 2023 року про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи не впливають на висновки суду викладені в оскаржуваному рішенні.

Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового, про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір у сум 3 721 грн. 50 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забродського В`ячеслава Вікторовича задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 липня 2022 року скасувати та постановити нове, за яким:

Комунальному підприємству виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити у задоволенні позовних вимог.

Стягнути із Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 3 721 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: