Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А., при секретарі - Позднякову Є.В.

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення ,-

ВСТАНОВИВ:

02.12.2016 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю (житлом) шляхом виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що 15.04.2000 року укладено Договір купівлі-продажу квартири, за яким вказану квратиру купила ОСОБА_1 , від імені якої як неповнолітньої особи діяла її законний представник ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу був зареєстрований Універсальною товарною біржею «Ріко Альянс» у «Журналі реєстрації біржових угод» за № 95 від 15.04.2000 року. Згідно листа ММБТІ від 07.09.2016 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою в БТІ 12.05.2000 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2016 року вищезазначений Договір купівлі-продажу було визнано дійсним.

09.11.2016 року здійснено державну реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру. Таким чином, власником квартири вказаної квратири є позивачка .

Позивачка зазначає, що фактично у вказаній квартирі проживає відповідачка (мати позивачки). Вона одноособово займає квартиру, використовує її на власний розсуд, змінила замки. Безпосередня власниця, ОСОБА_4 , змушена орендувати іншу квартиру для проживання. Ключі від квартири відповідачка їй не віддає.

Відповідачка проживає у вказаній квартирі не маючи на це жодних правових підстав: вона в ній не зареєстрована; не є її власницею.

Крім того, проживаючи у вказаній квартирі, відповідачка не сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивачка має витрачати кошти на найм житла та одночасно оплачувати комунальні послуги, якими фактично користується відповідачка.

Поряд з цим, у відповідачки є власне житло, а саме квартира АДРЕСА_2 , в якій вона зареєстрована.

Відповідачка ігнорує вимоги позивачки звільнити квартиру. Відповідачці 25.11.2016 року була надіслана телеграма, в якій пред`явлено вимогу передати ключі від квартири, та звільнити вказану квартиру від особистих речей у строк до 01.12.2016 року.

Відповідачка законні вимоги позивачки не виконала. Телефоном повідомила, що не має наміру звільняти спірну квартиру. Доступ до квартири не надає, в тому числі відмовляє відчиняти двері квартири.

Позивачка зазначає, що нею були вжиті всі можливі заходи досудового врегулювання спору. Однак, у зв`язку з ухиленням відповідачки від виконання законних вимог власниці спірної квартири, вказані заходи результату не дали. Викладені обставини стали причиною звернення до суду з даним позовом.

Так, відповідачка самоправно зайняла жиле приміщення, чинить перешкоди позивачці, як власнику, у вільному володінні та користуванні квартирою, до цього часу проживає в квартирі без правових підстав, своїми діями порушує права позивачки, передбачені чинним законодавством України.

Позивачка вважає за необхідне в судовому порядку усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення відповідачки з вказаної квартири.

Представником відповідачки адвокатом Качаном Р.Ю. надано відзив на позов, в якому заперечують проти задволення позову. В обгрунтування заперечень посилається на те, що у вказану квартиру вона з донькою , позивачкою по справі, вселилися в 2000 році.Квартиру АДРЕСА_3 за цією ж адресою вона продала в 2016 році, її знято з реєстраційного обліку. Гроші від продажу квратири були частково витрачені на ремонт спірної квартири, частково на потреби сім`ї, втому числі і доньки. Приблизно в 2018 році її відносини з донькою погіршилися і позивачка почала наполягати на її виселенні з квартири, незважаючи на існуючу домовленість про постійне проживання матері в квартирі, яка свого часу була придбана для доньки.Відповідачка не має іншого житла та не має куди виселятися, тим більше що протягом 23 років вона самостійно оплачує комунальні послуги та несе інші витрати на утримання цієї квартири. Донька матері не допомагає. Посилаючись на положення ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України просила про ідмову у позові.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2016 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Батченко О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Батченко О.В. від 05.12.2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 06.02.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 09.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 12.02.2021 року прийнято справу за вищезазначеним позовом до свого провадження. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.

Зочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.12.2021 року позовну заяву було задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження власності шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . .

Ухвалою суду від 04.02.2022 року заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2021 року - задоволено. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення (справа № 490/11685/16-ц), скасовано.

Цивільну справу призначеено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Постановлено почати підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.

Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В.

Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді ОСОБА_5 , на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 11.07.2022 прийнято до провадження вказану справу тау зв`язку з великою навантеженістю, призначити підготовче засідання у справі на 23.11.2022 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Чуприна І.О. вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з виклдаених підстав.

Представник відповідачки адвокат Качан Р.Ю. заперечував проти задовлення позову з підстав, виклданих у відзиві.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка є рідною донькою відповідачки.

15.04.2000 року між продавцями Демоновими та ОСОБА_6 , від імені якої діяла мати ОСОБА_2 , на Товарній біржі «РіКо-Альянс» був укладений Договір № 95 купівлі-продажу чотирикімнатної квартири, загальною площею 80,9 кв.м., в АДРЕСА_4 , яка належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого філіалом міської служби приватизації за реєстровим номером № 2630/ф від 12.10.1993 р., зареєстрованого Миколаївським Бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 18809 від 14.09.1999 року; на підставі «Свідоцтво про право на спадщину», завіреного Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-86 від 11.01.2000 року, зареєстрованого Миколаївським Бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 18809 від 31.01.2000 року. Вказаний Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомим майном» за № 95 від 15.04.2000 року.

Заочним рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.10.2016 року по справі № 490/8291/16-ц визнано дійсним вищезазначений Договір купівліпродажу № 95від 15.04.2000 року, зареєстрований Товарною біржею «РіКо-Альянс». Вказане заочне рішення набрало законної сили 08.11.2016 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 21.11.2023 року, квартирав АДРЕСА_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Згідно копії Довідки, виданої 24.11.2016 року ТОВ «ЖЕК «Забота» за вихідним № 5803, позивачка є власницею особового рахунку, відкритого за адресою: АДРЕСА_4 . За вказаною адресою зареєстрованих осіб не значиться.

Згідно Договору купівлі-продажу від 09.12.2016 року ОСОБА_2 , продала належну їй однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_5 та 12.12.2016 року знялася з реєстраційного обліку за цією адресою.

Позивачка 29.06.2023 року знялася з реєстраційного обліку за цією адресою.

Матеріалами справи підтверджується, що на теперішній час відповідачка ніде не зареєстрована, постійно проживає в спірній квартирі, що визнається сторонами по справі. Іншого житла на праві власності не має.

ОСОБА_1 на праві власності має також квартиру двокімнатну, площею 60 кв.м., за адресою АДРЕСА_6 на підставі договру купівлі-продажу від 15.02.2019 року.

Згідно копії Довідки, виданої 24.11.2016 року ТОВ «ЖЕК «Забота» за вихідним № 5803, позивачка є власницею особового рахунку, відкритого за адресою: АДРЕСА_4 . За вказаною адресою зареєстрованих осіб не значиться.

З копії Електронного повідомлення № 000046 від 25.11.2016 року вбачається, що позивачка зверталась з вимогою до відповідачки про передачу їй ключів від вказаної квартири , та звільнення вказаної квартири від особистих речей останньої в строк до 01.12.2016 року, яке вручене 26.11.2016 року.

18.02.2019 року позивачка зверталась до Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області з заявою, в якій просила вжити належні заходи та притягнути до відповідальності її мати, ОСОБА_2 за самоуправство.

В заяві позивачка зазначала, що вже тривалий час відповідачка, не маючи будь-яких правових підстав, оскільки не зареєстрована та не є власницею нерухомого майна, самовільно займає належну позивачці зазначену квартиру. Відповідачка змінила замки, не дає позивачці ключі, ігнорує її вимоги звільнити квартиру. Коли позивачка приходить, відповідачка не відчиняє двері, влаштовує скандал, виганяє її. Позивачка не має можливості користуватись власним житлом.Крім того, відповідачка, проживаючи у вищезазначеній квартирі, не сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивачка змушена витрачати кошти на оренду житла та одночасно оплачувати комунальні послуги, якими по факту користується відповідачка.У зв`язку із зазначеними діями ОСОБА_1 позивачці завдана значна шкода.

З відповіді Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області від 06.03.2019 року за вихідним № В-07/50/10-19 на вищезазначену заяву позивачки повідомлено, що в ході перевірки встановлено, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які регулюються нормами цивільного права та вирішуються у судовому порядку, при звернення потерпілої особи до суду у приватному порядку. По результатам розгляду матеріалів прийнято рішення про складання висновку про припинення подальшої перевірки.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ЦК України та ЖК України.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 Цивільного кодексу України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За правилами ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК Україничлени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Проте обставинами справи спростовується твердження позивачки, що її мати самовправно зайняла спірну квартиру, адже на момент вселення була членом сім`ї позивачки , яка на той час досягла лише 5-річного віку.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) , не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідачки в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло, внаслідок таких дій її доньки позивакчи у справі ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Зі справи вбачається, що відповідачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї своїєї доньки, для якої саме вона придбала вказане житло.

При цьому необхідно врахувати, що позивачка має у власнсоті інше житло- двокімнатну квартиру, а щодо спірної квратири навіть не вживала передбачених законом дій щодо вселення чи визначення порядку корситування житлом, адже площа чотирикімнатної квратири це дозволяє, а одразу звернулася до суду з позовом про виселення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України .Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не доведено.

Крім того, як неодноразово виснував Верховний Суд, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт належності права власності на квартиру позивачці не є безумовною підставою для виселення члені всім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Тривале проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи, що відповідачка, як колишній член сім`ї власника спірного житла, не має іншого житла, її право має бути захищено.

При розгляді питань про припинення права користуванняколишнього члена сім`ї власника житла суди маютьбрати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те,що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх правакористування займаним приміщенням та вирішуватиспір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (Постанова ВП ВС від 13.10.2020 у справі № 447/455/17).

Народжуючи дитину, придбаваючи для неї житло, мати обгрунтовано вважала, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).

Разом із тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Так, у цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, проте позивач на захист такого обмеження вимагає позбавлення права особи на житло, що не є пропорційним втручання та не свідчить про легітимність мети позову.

У дійсних правовідносинах сторін необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права на проживання у ньому відповідачки, яка вже не є членом сім`ї власника житла, проте проживає в ньому понад 20 років та іншого житла не має.

Суд вважає, що в даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідачки , яка внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Подібні висновки викладені в постановв Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 581/489/20 (провадження № 61-10846св21)

За такого суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідачки, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачка не є такою , що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позову, з відповідачки на користь позивачки не підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. ст. 18, 79-81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 27.11.2023 року

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО