Справа № 522/7894/22
Провадження № 2/522/1785/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гаркуші Є. О.,

представника позивача адвоката Гареєва Є. Ш.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обгрунтування позову вказує, що у 2020 році, коли він знаходився за кордоном та працював на території держави Ізраїль, відповідач, використовуючи довірливе відношення до себе з боку позивача, звернулася до нього по допомогу у лікуванні та повідомила, що терміново потребує лікування очей, а також є потреба у лікуванні її матері. Протягом листопада 2020 року січня 2022 року він неодноразово перераховував кошти на рахунок відповідача, при цьому остання постійно стверджувала, що потребує додаткових коштів на лікування. Загалом за період з листопада 2020 року по січень 2022 року він переказав кошти на рахунок відповідача періодичними платежами на загальну суму 143 057 грн. У 2022 році до нього звернулась служба безпеки підприємства, на якому він працював, та повідомила, що особа, якій він постійно перераховує кошти, а саме відповідач, має зв`язки із кримінальним світом, постійно відвідує СІЗО та тюрьми. Пізніше йому стало відомо, що насправді ніякого лікування відповідача не здійснювалося, її матір також коштів від неї на лікування не отримувала, а тому позивач вважає, що кошти, перераховані ним відповідачу остання отримала шляхом обману. На вимогу позивача відповідач повертати кошти відмовилася, тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти позивач вважає такими, що безпідставно отримані та підлягають поверненню на користь позивача на підставі положень ст. 1212 ЦК України.

На підставі наведеного просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти на суму 143 057 грн та вирішити питання про судовий збір.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

Відзив від відповідача до суду не надходив.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Гареєв Є. Ш. позов просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката Гареєва Є. Ш., дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Водночас, ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26).

Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі ж положення містяться у п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що протягом листопада 2020 року січня 2022 року ним перераховано на картковий рахунок ОСОБА_3 кошти на загальну суму 143 057 грн.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано платіжні доручення про переказ ним на ім`я ОСОБА_3 коштів, а саме: № Р24АР24А753940486С59256 від 22.11.2020 на суму 500 грн, № Р24АР24А768788382С01769 від 28.11.2020 у розмірі 300,00 грн, №Р24АР24А780245225С94393 від 02.12.2020 у розмірі 1 000,00 грн, Р24АР24А799650180С25192 від 10.12.2020 у розмірі 15 000,00 грн, Р24АР24А804159198С14199 від 12.12.2020 у розмірі 5 000,00 грн, Р24АР24А819547323С71485 від 17.12.2020 у розмірі 1 500,00 грн, №Р24АР24А873642854С66304 від 10.01.2021 у розмірі 3 000,00 грн, №Р24АР24А873690551С67535 від 10.01.2021 у розмірі 1 000,00 грн, Р24АР24А884790777С77293 від 15.01.2021 у розмірі 7 777,00 грн, №Р24АР24А895044743С25991 від 19.01.2021 у розмірі 1 000,00 грн, №Р24АР24А951515874С12982 від 10.02.2021 у розмірі 2 000,00 грн, №Р24АР24А951465400С17874 від 10.02.2021 у розмірі 6 000,00 грн, №Р24АР24А955045144С44738 від 11.02.2021 у розмірі 150,00 грн, №Р24АР24А958263950С95577 від 12.02.2021 у розмірі 1 000,00 грн, №Р24АР24А963043565С06316 від 14.02.2021 у розмірі 280,00 грн, №Р24АР24АС1535 від 11.03.2021 у розмірі 10 000,00 грн, №Р24АР24АС2502 від 11.03.2021 у розмірі 5 000,00 грн, №Р24АР24АС2286 від 20.03.2021 у розмірі 1 000,00 грн, №Р24АР24АС0159 від 11.04.2021 на суму 1 000 грн, №Р24АР24АС0664 від 11.04.2021 у розмірі 11 000,00 грн, №Р24АР24АС7918 від 18.04.2021 на суму 1 100 грн, №Р24АР24АС6657 від 24.04.2021 у розмірі 500,00 грн, №Р24АР24АС3601 від 01.05.2021 у розмірі 500,00 грн, №Р24АР24АС4488 від 06.05.2021 у розмірі 350,00 грн, №Р24АР24АС8806 від 10.05.2021 на суму 10 000 грн, №Р24АР24АС7368 від 10.05.2021 у розмірі 2 000,00 грн, №Р24АР24АС9671 від 15.05.2021 на суму 1 000 грн, №Р24АР24АС6527 від 11.06.2021 на суму 2 000 грн, № Р24АР24АС2178 від 11.06.2021 на суму 10 000 грн, № Р24АР24АС9752 від 15.06.2021 на суму 1 000 грн, № Р24АР24АС2793 від 20.06.2021 на суму 4 000 грн, № Р24АР24А6С8398 від 11.07.2021 у розмірі 5 500,00 грн, № Р24АР24АС8398 від 11.07.2021 на суму 5 500 грн, № Р24АР24АС2504 від 24.07.2021 на суму 1 500 грн, № Р24АР24АС3047 від 25.07.2021 у розмірі 400,00 грн, № Р24АР24АС1764 від 10.08.2021 у розмірі 10 000,00 грн, № Р24АР24АС4296 від 10.08.2021 у розмірі 5 000,00 грн, № Р24АР24АС3127 від 14.08.2021 у розмірі 1 500,00 грн, № Р24АР24АС6687 від 17.08.2021 у розмірі 1 000,00 грн, № Р24АР24АС3089 від 13.09.2021 у розмірі 1 500,00 грн, № Р24АР24АС7207 від 13.09.2021 на суму 200 грн, № Р24АР24АС7716 від 16.09.2021 на суму 200 грн, № Р24АР24АС5318 від 25.09.2021 у розмірі 1 000,00 грн, № Р24АР24АС3489 від 14.10.2021 на суму 100 грн, № Р24АР24АС7060 від 19.10.2021 у розмірі 2 200,00 грн, № Р24АР24АС9076 від 11.11.2021 у розмірі 6 000,00 грн, Р24АР24АС9014 від 14.01.2022 на суму 600 грн, № Р24АР24АС79537 від 25.01.2022 на суму 400 грн.

Отже, як слідує з матеріалів справи, позивач добровільно, послідовно та систематично, перераховував кошти відповідачу із зазначенням платежу "переказ власних коштів для поповнення картки" знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення, а тому поведінка позивача є суперечливою, оскільки останній вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що «суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст.10, 76, 141, 259, 260, 263-268, 274, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 22.05.2023.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА