Справа № 461/9724/23
Провадження № 6/461/371/23
УХВАЛА

22.11.2023 року суддя Галицького районного суду м.Львова Мироненко Л.Д., розглянувши матеріали заяви боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

До Галицького районного суду м. Львова надійшла заява боржника ОСОБА_1 , стягувач Галицький відділ державної виконавчої служби м. Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання постанови № 55427618 від 22.09.2019 року, видану Галицьким ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області в межах виконавчого провадження № 55427618 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 10163,14 грн. такою, що не підлягає виконанню.

Дослідивши матеріали заяви суд прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту та системного аналізу вказаної статті вбачається, що в порядку ст. 432 ЦПК України судом можуть бути визнані такими, що не підлягають виконанню виконавчі документи лише видані судом.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім справ розгляд яких проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

У відповідності до ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено іншого порядку судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом п.5 ч.1ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню, відповідно до цього Закону, підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

У відповідності до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку передбаченому законом.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих під час дії закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.

Таким чином, скарги з приводу дій державного виконавця, що полягають у винесенні постанов про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження та їх оскарження не підлягають розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі за заявою боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню оскільки заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства та роз`яснити заявнику його право звернутися з відповідним позовом до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.186, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л.Д. Мироненко