Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2023 Справа №607/14086/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Дзюбича В. Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С. М., представника відповідача - адвоката Семусь Т. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визнати Договір позички від 25.02.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним та таким, що укладений під впливом обману.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 25.02.2021 між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позички від 25.02.2021 відповідно до умов якого «... Позичкодавець позичив, а Позичальник отримав від Позичкодавця грошові кошти в розмірі 6000,00 Доларів США (шість тисяч доларів США), які Позичальник зобов`язується повернути до 31.12.2021. Сторони погодили, що повернення отриманих грошових коштів Позивальником Позичкодавцеві може бути здійснено, як в грошовій формі так і товарно-матеріальними цінностями, вартість яких, за згодою Сторін буде складати еквівалент суми позичених грошових коштів. Вартість переданих товарно-матеріальних цінностей, що передаються Позичальником Позичкодавцеві в рахунок погашення суми боргу вказується в актах прийом передачі, які підписується між Сторонами. Дана вартість і певний перелік цих товарно-матеріальних цінностей визначаються на момент підписання договору у додатку, що є невід`ємною частиною даного документу.

Стверджує, що даним Договором Сторони вирішили оформити насправді інші правовідносини, а саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленість, що ОСОБА_1 купить у ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,12 га. розташовану на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, за межами населеного пункту з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що належить йому на праві власності, а ОСОБА_2 , продасть її ОСОБА_3 згідно вартості земельної оцінки та після оформлення купівлі продажу, вчинить дії за рахунок ОСОБА_3 , щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з індивідуального садівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно домовленостей між Сторонами вартість земельної ділянки з моменту зміни її цільового призначення, буде складати 6000,00 доларів США, з врахуванням вартості грошової оцінки за якою, буде вчинено договір купівлю продажу. Також, вказує, що між Сторонами було досягнуто домовленості про те, що ОСОБА_1 купить дану земельну ділянку, вартістю визначеною в грошовій оцінці, та оплатить до кінця поточного року грошові кошти в розмірі 6000,00 Доларів США та витрати необхідні для зміни цільового призначення земельної ділянки, оскільки основною істотною умовою її придбання було запевнення ОСОБА_2 (Продавця) в зміні її цільового позначення з індивідуального садівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для будівництва на ній котеджів, саме з метою якої і купляв дану земельну ділянку ОСОБА_1 в ОСОБА_4 .

На виконання цієї домовленості, з метою підтвердження купівлі обумовленої земельної ділянки ОСОБА_1 був підписаний спірний Договір позички відповідно до якого ОСОБА_1 начебто отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 6000,00 доларів США, які по факту не отримував та які, зобов`язується повернути до кінця року, як гарант того що, ОСОБА_1 викупить дану земельну ділянку та розрахується за зміну її цільового призначення, після чого загальний розмір вартості земельної ділянки з врахуванням грошової оцінки, яка сплачена ОСОБА_1 ОСОБА_2 в момент підписання договору складатиме 6 000 Доларів США. Тобто, як зазначає позивач, між сторонами був укладений правочин в рахунок гарантії забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , який був умисно оформлений іншим правочином (Договором позички) на момент оформлення якого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини, що відповідали умовам, що ставляться до укладення попереднього договору, як виду забезпечення виконання зобов`язання між його Сторонами. Крім того, в рахунок гарантії забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , було надано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 14000,00 грн. (чотирнадцять тисяч гривень), як гарант вчинення сторонами даних правовідносин, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 наданої ОСОБА_1 від 17.02.2021.

Крім цього, вказує, що 05.03.2021 між тими самим Сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2374 площею 3.12 га, яка розташована на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, за межами населеного пункту з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного територіального округу Захарків Т.Б. зареєстрованого в державному реєстрі за номером 108 від 05.03.2021. Відповідно до умов даного Договору та нормативно грошової оцінки вартість земельної ділянки склала 77316,00 грн. (сімдесят сім тисяч триста сімнадцять гривень), які були сплачені ОСОБА_1 . ОСОБА_2 в день його укладення та до моменту його підписання, що знайшло своє відображення в даному Договорі купівлі продажу.

ОСОБА_2 під час укладення спірного Договору позички та під час укладення Договору купівлі продажу стверджував, що відсутні законодавчі підстави для відмови у зміні цільового призначення земельної ділянки з садівництва на будівництво, а нездійснення таких змін зі своєї сторони пояснював відсутністю в нього грошових коштів, необхідних для документального оформлення. Відтак, запропонував для того щоб ОСОБА_1 не переживав за грошові кошти які він повинен був би дати ОСОБА_2 для зміни цільового призначення земельної ділянки спочатку переоформити її на ОСОБА_1 , а після того він зобов`язувався за кошти ОСОБА_1 змінити її цільове призначення.

Після укладення Договору купівлі продажу земельної ділянки ОСОБА_2 до червня місця зідзвонювався із ОСОБА_1 та казав, що ним було обумовлено з головою територіальної громади порядок перевезення цільового призначення даної земельної ділянки, шляхом введення її в межі ненаселеного пункту разом із іншими земельними ділянками розташованим по лінії, що прилягає до дороги, однак завжди відстрочував зустріч з людьми, які з його слів повинні були зробити дані документи та змінити цільове призначення земельної ділянки. З початку червня 2021 року ОСОБА_2 перестав брати трубку на відповідати на повідомлення. Після чого ОСОБА_1 самостійно звернувся до Білецької територіальної громади з метою зміни цільового призначення придбаної ним земельної ділянки, з якою за словами ОСОБА_2 він домовився про внесення зміни меж села та зміни цільового призначення земельної ділянки з садівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку.

Дані обставини, які унеможливлюють використання придбаної ОСОБА_1 земельної ділянки в ОСОБА_2 для будівництва на ній котеджів, з цілю якою, вона була куплена та у разі зміни цільового використання якої, з садівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку її вартість складала би за домовленістю Сторін 6 000,00 Доларів США, а від так її вартість без такої зміни являється суттєво нижчою і дана земельна ділянка є нецікавою для ОСОБА_1 . У разі, якби він знав на момент її придбання, що не можливо змінити її цільове призначення з садівництва на будівництво не купляв би її за таку ціну, та не уклав би спірний Договір позички. Зазначає, що ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 уклали оскаржуваний Договір позички 25.02.2021 з метою умисного приховування іншого правочину, попереднього договору купівлі продажу земельної ділянки із зобов`язанням ОСОБА_2 здійснити зміну цільового призначення даної земельної ділянки з садівництва на будівництво та обслуговування, однак ОСОБА_5 під впливом обману зі сторони ОСОБА_6 , який знав на момент укладення Договору позички та купівлі-продажу земельної ділянки про відсутність можливості зміни її цільового призначення.

Тому, позивач стверджує, що купив дану земельну ділянку та уклав Договір позички з ОСОБА_2 під впливом обману останнього, тим самим зобов`язавшись згідно Договору позички повернути йому 6000,00 Доларів США. На думку позивача, ОСОБА_2 ввів його в оману умисно переконавши укласти з ним Договір позички, нібито з метою приховати справжній правочин, знаючи про неможливість зміни цільового призначення даної земельної ділянки, оскільки в іншому разі ОСОБА_1 дану земельну ділянку не купив або купив би її за 6000 Доларів США тільки після зміни її цільового призначення,

Ухвалою суду від 15.09.2021 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 позов не визнає, заперечує щодо задоволення позову та просить відмовити його задоволенні. Відзив мотивований тим, що 25.02.2021 в письмовій формі укладено договір позички між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником), згідно якого ОСОБА_3 позичив у відповідача грошові кошти в сумі 6 000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 31.12.2021. Стверджує, що жодні додатки до договору сторонами не укладались. Свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 не виконав, кошти в сумі 6 000 доларів США відповідачу не повернув.

Вказує, що припущення позивача стосовно того, що спірним договором сторони оформили інші правовідносини є надуманими та не підтверджуються доданими до позовної заяви додатками. Зокрема, позивачем наводиться цілий ряд начебто досягнутих між позивачем та відповідачем домовленостей що стосуються земельної ділянки. Також, згідно договору купівлі продажу від 05 березня 2021 року, продавець ОСОБА_2 продав, а покупець ОСОБА_1 купив належну продавцю на праві особистої приватної власності земельну ділянку для будівництва прощею 0,1200 га, кадастровий номер :01:001:2374 без зміни цільового призначення, що розташована на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Продаж земельної ділянки вчинено за ринковою вартістю 77 316 грн., яка значена у звіті про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 станом на 19.02.2021. Відповідач вважає, що укладений 05 березня 2022 року між позивачем та відповідачем Договір купівлі продажу земельної ділянки містить перелік усіх досягнутих сторонами домовленостей. Інших умов та домовленостей щодо купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами не існувало. У випадку, якби між сторонами існувала необхідність укладення правочину в рахунок гарантії забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , як це зазначено позивачем у позовній заяві, між ними мав бути укладений попередній договір, форма та зміст якого встановлені ст. 635 Цивільного кодексу України.

Також, відповідач вказує, що є всі підстави вважати, що позивач намагається уникнути повернення коштів за ним і це є дійсна причина звернення до суду з позовом до закінчення встановленого у договорі позики строку повернення позичених коштів.

Ухвалою суду від 01.07.2022 внесеною у протокол судового засідання закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, його представник - адвокат Кукурудза А. Є. направив заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, у якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Семусь Т. А. заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.02.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позички, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у позивача грошові кошти в сумі 6 000 (шість тисяч) доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 31.12.2021. Сторони погодили, що повернення отриманих грошових коштів Позичальником Позичкодавцеві може бути здійснено, як в грошовій формі так і товарно-матеріальними цінностями, вартість яких, за згодою Сторін буде складати еквівалент суми позичених грошових коштів. Вартість переданих товарно-матеріальних цінностей, що передаються Позичальником Позичкодавцеві в рахунок погашення суми боргу вказується в актах прийом передачі, які підписується між Сторонами. Дана вартість і певний перелік цих товарно-матеріальних цінностей визначаються на момент підписання договору у додатку, що є невід`ємною частиною даного документу. Зміни можуть вноситися лише за письмовою згодою обох сторін і не можуть бути причинами для не виконання основних умов чи зміни предмету даного договору. Позичкодавець не має права відмовлятися від запропонованих йому товароматеріальних цінностей, створюючи при цьому такі підстави що давали б йому змогу вимагати повернення грошових коштів в подвійному розмірі.

05.03.2021 між позивачем та відповідачем було укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2374 площею 3.12 га, яка розташована на території Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області за межами населеного пункту з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного територіального округу Захарків Т.Б. та зареєстрований в державному реєстрі за номером 108 від 05.03.2021. Відповідно до умов даного Договору вартість земельної ділянки склала 77316,00 грн. (сімдесят сім тисяч триста сімнадцять гривень), які були сплачені ОСОБА_1 ОСОБА_2 в день його укладення та до моменту його підписання.

Окрім цього, згідно з розпискою № 1 від 17.02.2021 ОСОБА_2 підтвердив факт передачі грошових коштів ОСОБА_8 та їх отримання ОСОБА_2 в сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень.

Як вбачається з оскаржуваного договору, не зважаючи на його назву (договір позички), останній за своєю природою та змістом є договором позики, а тому спірні правовідносини повинні регулюватися параграфом 1 «Позика» глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст.509 Цивільного кодексу України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Положення ст.205 Цивільного кодексу України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч.1 ст.206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За правилами ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За змістом ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору , умови ,що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Аналізуючи правову природу позики, цей договір є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. За цим договором обов`язки щодо повернення коштів виникають лише у боржника - позичальника. Право вимоги повернення грошових коштів має виключно кредитор - позикодавець.

При цьому, статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 Цивільного кодекс України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суд України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного Кодексу зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1,8 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що в діях відповідача існував умисел щодо введення його в оману, оскільки спірним договором позики, на думку позивача, сторони узгодили інші правовідносини, аніж зазначені у спірному договорі позики. Зокрема, позивач стверджує, що між сторонами було досягнуто домовленість, що ОСОБА_1 купить у ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, а ОСОБА_2 продасть її ОСОБА_3 згідно вартості земельної оцінки та після оформлення купівлі продажу, вчинить дії за рахунок ОСОБА_3 , щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з індивідуального садівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З цими твердженнями суд погодитися не може, у зв`язку з тим, що укладений між позивачем та відповідачем договір позики містить перелік усіх досягнутих сторонами домовленостей, його було укладено в письмовій формі та підписано сторонами, останні діяли вільно, усвідомлюючи значення своїх дій та свідомо розуміючи всі умови і наслідки укладеного правочину. До того ж, позивачем не доведено того, що між сторонами було досягнуто інших домовленостей, аніж зазначені в оскаржуваному договорі позики, а тому доводи позивача є голослівними, безпідставними та такими, які ніяким чином не підтверджуються доказами у справі.

Окрім цього, суд зауважує, що матеріалами справи не встановлено та позивачем не доведено наявності причино-наслідкового зв`язку між укладеними сторонами договором позички та договором купівлі-продажу, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Суд наголошує на тому, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України як такого, що укладено позивачем під впливом обману з боку відповідача, адже позивачем факт обману не доведено жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, що випливають із встановлених обставин, та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 слід відмовити в повному обсязі, тому судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, слід залишити за останнім.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3-5, 11-13, 71, 76- 81, 83, 89, 264, 265, 268, 273, 352, 354 Цивільно-процесуального кодексу України ст.ст. 15, 202-208, 215, 234, 509, 1046, 1047 Цивільного кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позички від 25.02.2021, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - відмовити.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич