ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4167/20 Номер провадження 22-ц/814/1212/23Головуючий у 1-й інстанції Гримайло А.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів:Пилипчук Л.І., Дорош А.І.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 26 липня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 3300 доларів США, що на момент укладення договору позики за курсом Національного банку України складало 91238 грн. 40 коп, строком на 1 рік до 26.07.2018 року.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем власноруч була написана відповідна розписка, згідно якої сторони домовилися, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути всю позику із сплатою 10% відсотків річних.

Станом на дату подання позовної заяви відповідач жодним чином не виконала власні зобов`язання з повернення грошових коштів, від будь-яких зустрічей та перемовин відносно виконання договору ухиляється, в результаті чого порушила умови договору позики та станом на момент звернення до суду з позовом заборгувала позивачу загальну суму грошового зобов`язання, що складає 4356 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на серпень 2020 року складає 120434 грн. 68 коп., у звязку з чим позивач змушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму боргу у розмірі 3300 доларів США, суму 10% річних за договором позики у сумі 1056 доларів США, суму судового збору у розмірі 1203 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7600 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 26 липня 2017 року у розмірі 3300 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму 10% річних за договором позики від 26 липня 2017 року за період з 26.07.2017 року по 26.07.2018 року у розмірі 330 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 980 грн. 08 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржила відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що суд безпідставно дійшов висновку щодо доведеності позовних вимог, оскільки вважає, що поза увагою суду залишився той факт, що відповідач не отримувала від позивача грошових коштів за вказаною розпискою, а отже вважає, що між сторонами не виникло жодних правовідносин.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом встановлено, що 26 липня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 3300 доларів США, що є еквівалентом 84480 грн. 00 коп. з метою оплати послуг адвоката, лікування у лікарні та харчування строком на 1 рік.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем власноруч була написана відповідна розписка, згідно якій сторони домовилися, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути всю позику своєчасно із сплатою 10% відсотків річних.

Розписка про отримання грошей датована 26.07.2017. В розписці відповідач вказала, що гроші їй потрібні для оплати послуг адвоката, і в той же день 26.07.2017 відповідачем укладено Договір про надання правової допомоги з адвокатом.

26.11.2018 року, 20.07.2020 року ОСОБА_3 було направлено ОСОБА_1 претензії з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 3300 доларів США зі сплатою 10% річних.

Відповідач не виконала власні зобов`язання з повернення грошових коштів.

Вирішуючи спір по суті та надаючи правову оцінку наданим сторонами доказам місцевий суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог в частині виникнення між сторонами правовідносин щодо виконання договору позики.

Надаючи аналіз змісту боргової розписки суд першої інстанції вказав, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дата отримання позики, її сума, проценти за користування позикою, умови та строк її повернення.

Визначаючи розмір відсотків, що підлягає сплаті районний суд, керуючись правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначив, що оскільки сторонами обумовлено саме строк, на який надається позика, то нарахування процентів за умовами договору обмежується вказаним строком.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі № 344/17277/20 (провадження № 61-12109св21), від 7 грудня 2022 року у справі № 565/12/19 (провадження № 61-4470св22) та від 19 грудня 2022 року у справі № 754/10390/16 (провадження № 61-9032св22).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі №6-996цс17.

Згідно частин першої, третьої статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів які б могли спростувати обставини укладення між сторонами договору позики.

Матеріали справи містять оригінал розписки, наданий представником позивача у судове засідання районного суду від 30.09.2021 року (а.с. 147).

З наведеного слідує, що місцевий суд дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Факту неодержання коштів від позивача відповідачем не доведено, що спростовує посилання у апеляційній скарзі на ці обставини.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

В підтримання позиції у суді першої інстанції та у доводах апеляційної скарги представник відповідача посилався на обставини що, на його думку, свідчать про те, що позивач не передавала грошей відповідачу та вказував зокрема на копію скарги ОСОБА_3 до Харківської обласної колегії адвокатів щодо неправомірних, на думку заявника, дій адвоката Халілова А.С., листи направлені ОСОБА_3 ОСОБА_1 та інші письмові докази, які були досліджені судом першої інстанції та їм була надана вірна правова оцінка.

Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог, оскільки позивач, виконала всі умови договору позики, що підтверджується наданою розпискою та не спростовано відповідачем, а відповідач, отримавши суму коштів, не повернула їх у повному розмірі у встановлений строк.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, висновки місцевого суду ґрунтуються на законі та встановлених у справі фактичних обставинах, на підставі наданих учасниками справи доказів, яким судом дана відповідна правова оцінка згідно ст. 89 ЦПК України.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374ч. 1 п. 1,375,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л.І. Пилипчук

А.І. Дорош