Справа № 143/550/23
17.11.2023 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Левченко М.О.,
представника позивача адвоката Скалецького О.О.,
представника відповідача Жмурчук О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) та зобов`язання вчинити дії,-
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить:
- визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 3,60 в умовних кадастрових гектарах на території колишньої Очеретнянської сільської ради у селі Довжок Вінницького (колишнього Погребищенського) району Вінницької області;
- зобов`язати Погребищенському міську раду Вінницького району Вінницької області включити ОСОБА_2 , як пенсіонерку, в додаткові списки осіб, що мають право на отримання земельної частки (пай) із земель запасу, що знаходяться на території Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області;
- зобов`язати Погребищенському міську раду Вінницького району Вінницької області надати ОСОБА_1 земельну частку (пай) із земель резервного фонду Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , яка була колгоспною пенсіонеркою КСП ім. Шевченка с. Очеретня, бригада № 3 (дільниця Довжок), колишнього Погребищенського району Вінницької області.
Після виходу на пенсію 12.12.1981 року мати позивача переїхала на постійне місце проживання у м. Калинівку Вінницької області, де і померла.
У 2022 році позивач у справах перебував у Очеретнянському старостинському окрузі з метою одержання довідки щодо майна померлої матері, де староста села йому повідомила, що він має право на земельний пай, на який мала право його мати як пенсіонерка колгоспу, правонаступником якого стало КСП «Прогрес» с. Довжок колишнього Погребищенського району Вінницької області. Даному господарству відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ВН № 000007 14 вересня 1995 року було передано у колективну власність землю, з якої і було проведено виділення земельних часток (паїв) членам господарства.
На запит представника позивача до ГУ Держгеодастру у Вінницькій області було отримано відповідь за № 409/14-23 від 26.04.2023 року, згідно якої позивачу стало відомо, що його матір незаконно було не включено до списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (пай), чим були порушені її права.
Матір позивача з 01.07.1946 року і по 01.01.1969 року працювала в колгоспі «Ленінська кузня» с. Довжок, який пізніше був об`єднаний із колгоспом ім. Т.Г. Шевченка с. Очеретня, як бригада № НОМЕР_1 , звідки і вийшла на пенсію за віком. На час затвердження списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (пай), мати позивача була жива та отримувала пенсію.
Проте, з невідомих причин її не було включено до основного списку, у зв`язку з чим вона не отримала сертифікат, хоча мала на це повне право.
За складання списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю), що додавався до Державного акту на право колективної власності на землю КСП відповідали Очеретнянська сільська рада, правонаступником якої є Погребищенська міська рада, та КСП « Прогрес», с. Довжок, яке на даний час є ліквідованим.
У зв`язку з вищезазначеним позивач вважає дії відповідача по не включенню його матері до списку громадян - членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (пай) неправомірними, що спонукало його звернутись із цим позовом до суду.
Ухвалою судді від 14.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 34).
Ухвалою судді від 05.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 59-60).
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Скалецький О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також зауважив, що ОСОБА_2 не було та не могло бути відомо про розпаювання земель КСП «Прогрес», оскільки на той час вона проживала м. Калинівка Вінницької області.
Представник відповідача Погребищенської міської ради Жмурчук О.М. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
З`ясувавши позиції учасників справи та дослідивши її матеріали, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи із наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що факт родинних відносин між позивачем, як сином, та ОСОБА_2 , як його матір`ю, підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданим 31 березня 1950 року (а.с. 6).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_3 , актовий запис № 213 (а. с. 7).
Як вбачається з трудової книжки колгоспника №356 (а.с.16-17) та архівної довідки КУ «Погребищенський трудовий архів» Погребищенської міської ради від 26.04.2023 року № 248а (а.с. 26) ОСОБА_2 працювала на різних роботах з 1946 року по 1972 рік в колгоспі «Ленінська кузня» с. Довжок, який згідно протоколу № 7 від 02 листопада 1963 року загальних зборів колгоспників було об`єднано з колгоспом ім. Т.Г. Шевченка с. Очеретня. В подальшому згідно протоколу № 1 від 10 листопада 1980 року загальних зборів колгоспників колгоспу «ім. Т.Г. Шевченка» с. Очеретня бригада № 3 (участок с. Довжок) була відокремлена від колгоспу ім.Т. Г. Шевченка і на її базі утворено колгосп «Прогрес» с. Довжок. Згідно протоколу № 1 від 04 лютого 1993 року загальних зборів колгоспників колгоспу «Прогрес» с. Довжок колгосп реорганізовано в КСП «Прогрес» с. Довжок.
Згідно із протоколом № 1 від 30 березня 2000 року загальних зборів уповноважених членів КСП «Прогрес» с. Довжок було реформоване в СТОВ «Прогрес» с. Довжок (а.с. 29).
Як вбачається з довідки, виданої правлінням колгоспу ім. Т.Г. Шевченка с. Очеретня від 31 жовтня 1978 року, ОСОБА_2 являється членом колгоспу і по дату видачі довідки з колгоспу нікуди не вибувала (а.с.18).
За результатами розгляду представлення колгоспу ім. Т.Г. Шевченка с. Очеретня № 23 від 05.10.1978 року до органу соціального забезпечення колгоспників Погребищенської районної ради трудовий стаж ОСОБА_2 в колгоспі становить 21 рік (а.с. 13,14). Органом соціального забезпечення колгоспників Погребищенської районної ради відповідно до протоколу № 2/98 від 04.11.1978 року було призначено з 06 жовтня 1978 року їй пенсію по старості довічно (а.с. 12-13).
Крім того, з відповіді Відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на запит представника позивача адвоката Скалецького О.О. (а.с. 27), вбачається, що відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії ВН № 000007 від 14 вересня 1995 року, виданого КСП «Прогрес», гр. ОСОБА_2 до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства не включено (а.с. 28).
Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить із того, що за частиною другою статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Право на земельну частку (пай) згідно з пункту 2 цього Указу мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Згідно з частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.
У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатка до державного акта на право колективної власності на землю чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.
У такому разі особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.
Із матеріалів справи вбачається, що КСП «Прогрес» отримало державний акт на право колективної власності на землю 14.09.1995 року, тобто тоді, коли ОСОБА_2 була членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що вона була виключена з членів КСП «Прогрес» на час отримання КСП землі в колективну власність.
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки на час видачі КСП «Прогрес» державного акта на право колективної власності на землю ОСОБА_2 не була виключена в установленому законом порядку із членів КСП, то вона мала право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не була включена до такого списку з невідомих причин.
Разом із тим, саме ОСОБА_2 була наділена правом на судовий захист шляхом пред`явлення позову про визнання за нею права на земельну частку (пай) через не включення її до списку осіб, що додавався до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Згідно з нормами статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.
У постанові Верховного Суду від 05.09.2022 року у справі №385/321/20 сформульовано правовий висновок про те, що у визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на те, що процедура отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) та виділення їх в натурі (на місцевості) здійснювалася впродовж тривалого часу на всій території України, то ОСОБА_2 поза будь яким сумнівом, виходячи із презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, та ураховуючи засаду розумності, при умові обрання останньою поведінки, яка мала б відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника, могла та повинна була дізнатися про порушення її суб`єктивного права з 1995 року, тобто з часу видачі КСП «Прогрес» державного акта на право колективної власності на землю.
З огляду на викладене, доводи представника позивача про те, що ОСОБА_2 не було та не могло бути відомо про розпаювання земель КСП «Прогрес», не заслуговують на увагу.
Крім того, суд бере до уваги ту обставину, що з часу видачі КСП «Прогрес» державного акта на право колективної власності на землю до смерті ОСОБА_2 минуло майже 20 років, проте остання за життя не вживала будь яких заходів для судового захисту свого порушеного права.
Отже, право на позов у ОСОБА_2 виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року.
За ст.77 ЦК Української РСР зміна осіб у зобов`язанні не тягне за собою зміни строку позовної давності. Аналогічна норма кореспондується у ст.262 ЦК України 2003 року.
У відповідності до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відтак, права та обов`язки позивача є тотожними правам та обов`язкам спадкодавця ОСОБА_2 .
Позивач не надав будь яких доказів, які б свідчили про те, що його мати зверталися із позовом до суду про визнання за нею права на земельну частку (пай).
Таким чином, строк позовної давності по заявленим вимогам, як для спадкодавця, так і для позивача, закінчився ще у 1998 році.
Однак, позивач звернувся до суду із позовом у червні 2023 року, тобто через 25 років після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові, позаяк відповідно до статті 75 ЦК Української РСР суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності незалежно від заяви сторін.
Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, відображеною у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 року у справі №371/153/22.
Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, то судові витрати по сплаті судового збору на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай), зобов`язання Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області включити ОСОБА_2 в додаткові списки осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) із земель запасу Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, та зобов`язання Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області надати ОСОБА_1 земельну частку (пай) із земель резервного фонду Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Сторони по справі:

Позивач: Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Погребищенська міська рада Вінницького району Вінницької області (вул. Богдана Хмельницького, 77, м. Погребище, Вінницький район, Вінницька область, 22200), .

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення складено 24.11.2023 року.

Суддя