КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3050/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -

установив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 була надана в користування на підставі ордеру за №8273 від 23 липня 1960 року померлому ОСОБА_9 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_10 та дітям ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 .

Ордер виданий на підставі рішення виконкому Подільської районної ради.

Власником особового рахунку квартири після смерті ОСОБА_9 була ОСОБА_10 , та після її смерті стала позивач ОСОБА_1 .

Квартира не приватизована і знаходиться в комунальній власності територіальної громади Київської міської ради.

Позивачі зареєстровані в квартирі, зокрема, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 постійно проживають квартирі, в той час як, відповідачі в квартирі тільки зареєстровані, але не проживають та не використовують квартиру, як житлове приміщення понад 14 років.

Відповідачі ніякої участі в утриманні квартири не приймають, жодних домовленостей між позивачами та відповідачами щодо збереження права користування житлом на будь-який строк не було.

Просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення в цій частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням марі дітей - ОСОБА_6 , тоді як у відповідності до прийнятого рішення, діти мають проживати не разом з батьками або з одним із них, а зі сторонніми особами, при цьому судом було встановлено наявність у матері іншого житла, що належить їй на праві власності і дана обставина була підтверджена ОСОБА_6 в судовому засіданні та наявними письмовими доказами, але суд першої інстанції не надав такому факту належної правової оцінки.

Окрім того, судом не було враховано, що у дітей також є батько, і його місце проживання не зареєстровано у житлі, щодо якого ставиться питання про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Судом також не було взято до уваги докази, які вказують на те, що мати дітей забезпечена житлом та має у власності квартиру АДРЕСА_2 .

Неповнолітні діти є зареєстрованими у спірній квартирі з моменту народження, за зареєстрованим місцем проживання їх матері, ОСОБА_6 , без погодження з будь-якими наймачами.

Визнавши мати дітей такою, що втратила право користування житлом, оскільки вона не проживала за місцем реєстрації у строк понад 6 місяців без поважних причин, правові підстави для подальшого проживання дітей у спірному житлі також мали би припинитися, оскільки такі підстави є похідними від місця проживання матері дітей, ОСОБА_6 .

Просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року в частині незадоволених позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , а також відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 жовтня 2021 року №109-109/т-1343д.

Згідно довідки від 20 серпня 2021 року №539, яка міститься в матеріалах справи відповідачі, проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з 2007 року.

Квартира АДРЕСА_1 , станом на 19 жовтня 2021 року, не приватизована, що підтверджується довідкою, яка міститься в матеріалах справи від 19 жовтня 2021 року №636.

Як убачається зі змісту актів від 20 вересня 2021 року, 25 травня 2021 року, 19 листопада 2021 року, відповідачі, у вказаній квартирі не проживають, що також і не заперечувалося і в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_6 .

Зокрема зі змісту вказаних актів вбачається, що відповідач ОСОБА_5 , не проживає в квартирі з 1989 року; відповідач ОСОБА_6 не проживає з 1987 року, ОСОБА_7 з 2007 року, ОСОБА_8 з 2009 року.

Вказані акти складені на підставі наданих відомостей мешканцями будинку АДРЕСА_4 , а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про перешкоджання відповідачам проживати в квартирі АДРЕСА_1 , в якій вони зареєстровані, протягом шести місяців, що передували до дня звернення до суду з позовом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що не було встановлено поважності причин відсутності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 понад 6 місяців в квартирі за місцем реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що станом на день звернення до суду, ОСОБА_8 , не досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, позивачами не доведено, що неповнолітній ОСОБА_7 , був обізнаний про своє місце реєстрації, та право вибору місця проживання, згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, зокрема, можливість проживати в квартирі АДРЕСА_1 , а відтак, є недоведеним факт неповажності його не проживання за місцем реєстрації.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла.

Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц (провадження №61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження №61-2566св21).

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 09 вересня 2020 року (справа №755/16152/16-ц) вбачається, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, відмовивши при цьому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки факт не проживання ОСОБА_8 в квартирі, а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, позивачами не доведено, що неповнолітній ОСОБА_7 , був обізнаний про своє місце реєстрації, та право вибору місця проживання, зокрема, можливість проживати в квартирі АДРЕСА_1 , а відтак, є недоведеним факт неповажності його не проживання за місцем реєстрації.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

В решті викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 22 травня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана