П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/17015/21

Провадження № 22-ц/4815/595/23

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено 31 січня 2023 року

в м. Рівне

Повний текст складено: 01 лютого 2023 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Вейтас І.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року в суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, де, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути на свою користь з відповідача грошові кошти в розмірі 7761,39 гривень та моральну шкоду в розмірі 27000 гривень. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що сторонам належать по частини квартири АДРЕСА_1 . Однак з літа 2019 року відповідач жодної участі в утриманні, збереженні спільного майна, оплаті комунальних послуг не бере, тобто самоусунулась від виконання вказаних обов`язків. Рішенням Рівненського міського суду від 09 листопада 2020 року у справі №569/3281/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів про стягнення грошових коштів та встановлення порядку користування квартирою задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 19 985,46 гривень та встановлено порядок користування квартирою. З часу пред`явлення позову до суду у справі №569/3281/20, а саме з 26.02.2020 по дату пред`явлення позову неправомірна поведінка відповідача не змінилася, вона надалі відмовляється утримувати спільне майно. За власні кошти позивачем у період з червня 2020 року по серпень 2021 року сплачено комунальні послуги, проведено поточні ремонтні роботи, проведено прибирання приміщень спільного користування всього на загальну вартість 11537,78 гривень. Небажання ОСОБА_2 добровільно брати участь в утриманні та збереженні належного спільного майна порушувало та продовжує порушувати її, як співвласника, права. Крім того вона неодноразово подавала та подає на неї безпідставні заяви та скарги до різних установ та інстанцій. Тоді як ОСОБА_1 є адвокатом і така протиправна, неприпустима поведінка принизила її честь, гідність та ділову репутацію, стала по суті втручанням в її адвокатську діяльність.

Рішенням Рівненського міського суду від 31 січня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 931,21 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 176,55 гривень.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування понесених позивачем витрат на оплату комунальних послуг відсутні, адже відповідач не користувалася спільним майном у відповідний період. Також вказував, що немає підстав й для стягнення грошових коштів на проведення ремонтних робіт з викладення двору бруківкою, оскільки ОСОБА_2 згоди на облаштування двору не надала, а, крім того, сторонам на праві спільної часткової власності належить лише квартира. При цьому дійшов висновку про відшкодування ОСОБА_1 половини понесених витрат на влаштування площадки входу в приміщення квартири та на придбання тумби з умивальником.

Щодо моральної шкоду, то суд відмовив у її відшкодуванні через те, що позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження факту завдання діями відповідача моральної шкоди - як то наявності значного нервового стресу, що на певний час позбавив його можливості вести звичний спосіб життя.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його необґрунтованість і незаконність, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про хибність висновків суду про те, що факт невикористовування спільної квартири відповідачем звільняє її від обов`язку зі сплати комунальних платежів. Крім того, суд помилково зазначив про відсутність підстав для стягнення грошових коштів за проведення ремонтних робіт з викладення двору бруківкою, проте заявник жодних ремонтних робіт з замощення двору бруківкою не здійснювала. Натомість ОСОБА_1 були понесені витрати з облаштування майданчика входу в приміщення спірної квартири з навісом над нею, здійснення чого мало нагальний характер у відповідності до акту обстеження будівельних конструкцій та конструктивних елементів квартири і підлягають відшкодуванню.

Посилалась й на те, що суд неналежним чином оцінив докази на підтвердження моральних страждань ОСОБА_1 . Так, шкоду було завдано через особисті неприязні стосунки саме ОСОБА_2 . У зв`язку з небажанням проводити подальші ремонтні роботи та повертати отримані у позику шляхом зловживання довірою грошових коштів, що виникла під час проведення попередніх ремонтних робіт у квартирі, відповідач погрожувала позивачу, вчиняла психологічний тиск та маніпуляцію, скаржилася на неї до різних установ, чим, безсумнівно, спричиняла заявнику втрати немайнового характеру у вигляді моральної шкоди. Вважала, що на підтвердження моральної шкоди надавались належні та допустимі докази, а саме: довідка Комунального некомерційного підприємства "Пологовий будинок Рівненської міської ради" № 331 від 14 грудня 2020 року на підтвердження факту перебування у стані вагітності та післяпологового періоду у спірний період часу; електронні докази листування між сторонами через мобільні телефони; копії заяв та скарг відповідача до державних органів і прийняті за результатами їхнього розгляду рішення.

З наведених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу надано не було, хоча про таке право учасникам справи роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 08 травня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду попередньої інстанції фактично не оскаржується в частині відшкодування грошових коштів на придбання тумби з умивальником, тому в цій частині воно апеляційним судом не переглядається.

Так, згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, сторонам на праві спільної часткової власності з розрахунку по частці кожній належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Норма частини першої ст. 526 ЦК України передбачає виконання зобов`язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Між тим, такий обов`язок виникає, якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, а інші співвласники здійснюють їх самостійно. Тому у них виникло право вимоги до цього співвласника з відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Як видно з матеріалів справи, у спірний період, за який позивач заявляє стягнути грошові кошти, постановою Рівненського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в цивільній справі 569/2864/20 було встановлено такі обставини. Так, ОСОБА_1 , здійснюючи ремонт в спільній квартирі та замінюючи вхідні двері і замки, як фактичний єдиний володілець і користувач спірної квартири, не забезпечивши реальну передачу ключів ОСОБА_2 та її доступ до цієї квартири, враховуючи їх неприязні стосунки, чого не заперечують обоє, поставила позивача в залежність від свого волевиявлення щодо користування спільним майном, що й потягнуло за собою виникнення необов`язкового судового спору.

Судами було встановлено, що відповідно до заяви ОСОБА_2 до Рівненського ВП ГУНП у Рівненській області від 14 лютого 2020 року та письмових пояснень, відібраних працівником УПП в Рівненській області, ОСОБА_2 14 лютого 2020 року о 13 год. 30 хв. підійшла до спірного приміщення та виявила, що вхідні двері та замки змінено, а, як наслідок, вона не змогла потрапити до приміщення. Зв`язатися зі співвласником ОСОБА_1 було неможливо, оскільки вона перебувала за кордоном, тому просила притягнути ОСОБА_1 до відповідальності за самовільну заміну дверей та замків до спільного приміщення.

Скасовуючи рішення місцевого суду, яким було відмовлено ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (спірною квартирою) та видачі ключів від замків, та задовольняючи цей позов, апеляційний суд встановив загальне порушення прав позивача, як співвласника квартири у користуванні нею.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 у справі №569/2864/20 залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 07 жовтня 2022 року залишено без змін.

Згідно з Актом державного виконавця від 14 січня 2022 року при виконанні виконавчого листа №569/2864/20 від 16 листопада 2021 року встановлено, що "…при виході за адресою вчинення виконавчих дій у АДРЕСА_2 . боржником на адресу стягувача двома листами направлено ключі до вказаного приміщення. Ключі до замків дверей підійшли. Двері відчинилися. Доступ до приміщення стягувача забезпечено".

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 21 січня 2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №569/2864/20 від 16 листопада 2021 року про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні приміщенням, що знаходиться у АДРЕСА_2 шляхом передачі ключів від вхідних дверей та забезпечити вільний вхід/вихід і її перебування в цьому приміщенні закінчено.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено існування усталеної судової практики конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, що вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням встановлено судовими рішеннями апеляційної та касаційної інстанції, то вона є преюдиційною, тобто відсутні правові підстави сумніватися в істинності і стабільності судового акта, який вступив у законну силу.

Тому колегія суддів погоджується з відсутністю підстав для стягнення грошових коштів на оплату комунальних послуг за спірний період.

Крім того, на переконання колегії суддів, зважаючи на порушення позивачем права ОСОБА_2 вільно користуватися своєю власністю у спірний період, що, безсумнівно, потягло за собою й обмеження в управлінні, утриманні та збереженні цього майна, то відсутні правові для відшкодування решти заявлених сум.

Аргументи заявника про те, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення підлягає виключенню твердження про відшкодування грошових коштів за замощення подвір`я бруківкою є безпідставними, адже зазначене посилання суду не вплинуло на правильність висновків по суті спору.

Поготів, ОСОБА_1 мотивувала вимоги тим, що зверталась до відповідача з пропозицією щодо придбання бруківки, а до позовної заяви додала платіжні документи про придбання плитки. Тоді як дорожньою, тротуарною плиткою, зокрема, слід вважати й бруківку.

Щодо моральної шкоди, то спонукань для покладення відповідного обов`язку також немає.

Як встановлено, у спірний період відбулося порушення саме позивачем прав на користування власністю відповідача, тому ОСОБА_2 не може відповідати за завдану моральну шкоду внаслідок неналежного здійснення своїх обов`язків, як співвласника, по утриманню спірної квартири у відповідний час, позаяк не могла його здійснювати за об`єктивних обставин.

При цьому звернення до державних органів є суб`єктивним правом особи і безумовним доступом до вирішення певних питань.

Відповідно до ст. 36 Закону України " Про адвокатуру і адвокатську діяльність" право на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури із заявою (скаргою) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності, має кожен, кому відомі факти такої поведінки.

Не допускається зловживання правом на звернення до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, у тому числі ініціювання питання про дисциплінарну відповідальність адвоката без достатніх підстав, і використання зазначеного права як засобу тиску на адвоката у зв`язку із здійсненням ним адвокатської діяльності.

Дисциплінарну справу стосовно адвоката не може бути порушено за заявою (скаргою), що не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку адвоката, а також за анонімною заявою (скаргою).

Проте наявними в матеріалах справи рішеннями дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Рівненської області, прийнятими за результатами розгляду скарг ОСОБА_2 , зловживання нею своїми правами встановлено не було.

Також матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що відповідачем здійснювались завідомо неправдиві повідомлення про вчинення кримінальних правопорушень, завідомо неправдиві виклики поліції тощо та причинно-наслідкового зв`язку між такими протиправними діями і завданою моральною шкодою, як і самої моральної шкоди - глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як правильно зазначив суд попередньої інстанції, для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності підлягають встановленню всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності, а саме: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Довести наявність цих елементів має саме позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Позивач покликалась й на те, що діями відповідача були принижені її честь, гідність та ділова репутація як адвоката.

Між тим, згідно з роз`ясненнями пунктів 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Тобто у розумінні наведеного реалізація права особи на звернення в державні органи (поліцію, кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури) зі скаргами чи заявами, не можна вважати поширенням недостовірно інформації.

Отже, доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, адже вони зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний для заявника спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, за правилами ст. 141 ЦПК України слід віднести на її ж рахунок.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2023 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: І.В. Вейтас

Н.М. Ковальчук