Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 939/241/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5644/2023
Головуючий у суді першої інстанції М. М. Герасименко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

10 травня 2023 року місто Київ

Справа №939/241/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Сіра Ю. М.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року та додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 січня 2023 року, ухваленіу складі судді Герасименко М. М., в приміщенні Бородянського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 липня 2009 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. У період шлюбу, а саме 22 січня 2011 року ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер :02:029:0009) та частину житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 2020 року між нею та ОСОБА_2 фактично припинено шлюбні відносини та спільне проживання, внаслідок чого ОСОБА_2 подано до суду позов про розірвання шлюбу (справа № 760/22521/21) та відповідно постало питання поділу спільного сумісного майна подружжя. У процесі спроб мирно врегулювати спір, ОСОБА_2 запропоновано підписати договір поділу майна подружжя, з якого позивачу стало відомо, що 22 січня 2011 року за наслідком придбання земельної ділянки та частини житлового будинку укладено не договори купівлі-продажу, а договори дарування. Одночасно ОСОБА_2 було заявлено про неможливість поділу вказаного нерухомого майна, з огляду на набуття права власності на таке майно в порядку дарування. У подальшому, при перевірці документів, які залишив ОСОБА_2 після припинення спільного проживання, позивачем виявлено копії договорів дарування та оригінал розписки ОСОБА_3 , з якої вбачається, що остання отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за придбання частини вказаного будинку та яка зобов`язалася компенсувати матеріальний збиток у розмірі 40 000 доларів США. Одночасно позивач зауважила, що відповідачі не є родичами та не були знайомі до моменту укладення спірних договорів. Ураховуючи наведене, позивач вважає, що спірні договори дарування є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, а саме: договори купівлі-продажу. Позивач не була стороною договору дарування, згоди на оформлення даних договорів не надавала, в процедуру оформлення купівлі нерухомості не вникала. У шлюбі між подружжям існували довірливі стосунки, а тому у позивача були відсутні підстави вважати про можливі наміри ОСОБА_2 здійснити дії, спрямовані на порушення її прав. Тому про факт укладення оскаржуваних договорів дарування та відповідно порушення її прав відповідачем, позивачу стало відомо лише після ініціювання у 2021 році ОСОБА_2 розірвання шлюбу.

З урахуванням вказаних обставин, позивач просила суд визнати договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер :02:029:0009) та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчені 22 січня 2011 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р. А. за реєстровими № 92, 93 удаваними правочинами, оскільки фактично було укладено відповідачами договора купівлі-продажу, які були прикриті договорами дарування; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на частину вказаного нерухомого майна.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер :02:029:0009), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 22 січня 2011 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р. А. за реєстровими № 93, договором купівлі-продажу. Визнано договір дарування частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 22 січня 2011 року приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р. А. за реєстровими № 92, договором купівлі-продажу. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:029:0009, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину від частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Бородянського районного суду Київської області від 10 січня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 в дохід бюджету судовий збір в розмірі 1 987,32 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове, яким покласти судові витрати на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції проігнорував пложення статей 6, 627 ЦК України та не врахував, що сторони вільні при укладенні договору. Судом фактично спотворено волевиявлення сторін правочину в угоду третій особі. Апелянт зауважив, що при ухваленні рішення судом не враховано, що обидві сторони правочину визнають укладені договори дарування, а чинне законодавство не вимає, що б при укледнні таких договорів між сторонами існували дружні чи родинні стосунки. Судом не взято до уваги відсутність доказів на існування у подружжя грошових коштів на придбання частини будинку та земельної ділянки, на що посилається позивач. Також судом не враховано, що у розписці не йде мова про отримання коштів за відчуження земельної ділянки, а тільки зазначено обов`язок дарувальника компенсувати моральні та матеріальні збитки у сумі, яка не співпадає із сумою оцінки земельної ділянки та частини будинку. Судом ухвалено рішення на припущеннях, оскільки у матерілах справи відсутні будь - які докази на підтвердження передачі відповідачу коштів за відчуження нехуромого майна.

ОСОБА_2 вказав, що позивач була присутня у нотаріуса під час укладення спірних договорів та була обізнана щодо його умов, хоча й не надавала на них згоду у зв`язку із відсутністю такої вимоги за законом. Судом не встановлено жодних доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно презюмується як спільна власність.

Крім того апелянт вказав, що судом помилково зроблено висновок про подачу позивачем позову у межах позовної давності, оскільки позивач з моменту укладення спірних договорів не вбачала у цьому порушення своїх прав, проте через 10 років у позивача виникло питання яким чином договір купівлі - продажу укладено нотаріально без її згоди. За наведенихих обставин відповідач вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у застосуванні позовної давності.

Ураховуючи, що особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати повинні бути покладені на позивача.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , яка брала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням системи EasyCon, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення просила залишити без змін як законні та обґрунтовані.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та дату розгляду справи, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з`явилася. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_3 не надходило. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 ОСОБА_3 вказала, що жодних коштів від ОСОБА_7 вона не отримувала, спірні договори носять безоплатний характер, відповідають волевиявленню сторін та спрямовані на реальне настання правових наслідків. Вважає, що позивач усвідомлювала те, що нерухоме майно передавалося у властінсть за договором дарування, що повністю протягом 10 років влаштовувало ОСОБА_1 . З урахуванням зазначеного просила задовольнити апеляційну скаргу, судові витрати покласти на позивача.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін та відповідача ОСОБА_3 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6 та представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення та додаткове рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 25 липня 2009 року до 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року, ухваленим у справі № 760/22521/21.

Відповідно до копій договорів, 22 січня 2011 року (під час шлюбу) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер :02:029:0009) та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Бородянського районного нотаріального округу Київської області Королем Р.А., зареєстровані в реєстрі за № 92, 93.

Згідно умов вказаних договорів відповідач ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар зазначене вище нерухоме майно і набув право власності на відповідні об`єкти нерухомості.

Судом встановлено (сторонами не заперечується), що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не перебувають у родинних, близьких чи дружніх стосунках.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначила, що вказані договори дарування є удаваними правочинами, що приховують договори купівлі - продажу.На підтвердження удаваності зазначених договорів дарування позивачем надано суду письмову розписку, складену 22 січня 2011 року ОСОБА_3 , у якій зазначено, що остання отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за укладений правочин щодо частки будинку АДРЕСА_1 . У вказаній розписці ОСОБА_3 зобов`язалась компенсувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 40 000 доларів США у випадку, якщо правочин буде мати зворотній хід.

Так, задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки ОСОБА_3 свідчить, що 22 січня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено відплатні правочини, а відповідачами не доведено наявність між ними дружніх відносин, як і не наведено мотивів здійснення сторонньою особою ОСОБА_2 дарунку у вигляді земельної ділянки та частки житлового будинку. Суд дійшов висновку, що дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення між відповідачами договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування. Також суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами, з урахуванням правила рівності часток подружжя у спільному майні. При цьому суд вважав, що позивач звернулася до суду із вказаними позовними вимогами в межах позовної давності, оскільки дізналася про своє порушене право лише у 2021 році, під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна подружжя після ініціювання відповідачем ОСОБА_2 розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказам та встановленими судом обставинами з огляду на таке.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як вбачається із матеріалів справи позивач, заявляючи вимогу про визнання правочинів удаваними, посилалася на те, що їх укладено з метою приховати договори купівлі-продажу частини будинку та земельної ділянки.

Під час перегляду справи перевіряючи вказані обставини колегія суддів дійшла наступного.

Так, стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, суд першої інстанції встановив, що відповідно до договорів від 22 січня 2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 , земельну ділянку та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 стверджуває, що договори дарування було вчинено для приховання договорів купівлі-продажу з метою позбавити її права на частину майна, яке є спільним майном подружжя.

На підтвердження оплатності договорів дарування позивачем надано розписку, складену 22 січня 2011 року ОСОБА_3 , у якій зазначено, що остання отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за укладений правочин щодо частки будинку АДРЕСА_1 .

Також у вказаній розписці ОСОБА_3 зобов`язалась компенсувати моральну та матеріальну шкоду у сумі 40 000 доларів США у випадку, якщо правочин буде мати зворотній хід.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що укладаючи 22.01.2011 спірні договори дарування, сторони усвідомлювали, що укладають інші договори, а саме договори купівлі - продажу, приховуючи при цьому оплатність здійснених правочинів, оскільки дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування. А отже оспрювані договори є удаваними правочинами, оскільки ОСОБА_3 не передавала безоплатно (не дарувала) ОСОБА_2 належне їй нерухоме майно, а здійснила його відчуження за 40 000 доларів США, про що склала відповідну розписку на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, у розписці сторони передбачили наслідки повернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 у разі повороту умов укладених між нимим правочинів.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Суд вірно вважав, що позивач надала належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування, що підтверджується доказами у їх сукупності саме укладення між сторонами договорів купівлі - продажу нерухомого майна, а також позивачем доведено, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами (договорами дарування), що чітко убачається із складеної ОСОБА_3 ОСОБА_2 розписки, у якій вона вказує на те, що отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за укладену угоду по частки будинку в АДРЕСА_1 , та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнавши оспорювані правочини удаваним, та встановивши, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично було укладено договори купівлі-продажу.

Таким чином доведеним є, що укладаючи договори дарування земельної ділянки та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , волевиявлення сторін договору - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було спрямоване на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договором дарування, тобто сторони мали намір приховати під укладеними договорами дарування договори купівлі - продажу нерухомого майна з метою настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договорами купівлі - продажу. Зазначене повністю підтверджується розпискою продавця покупцю з передбаченими наслідками.

Колегія суддів вважає, що такі дії ОСОБА_2 були вчинені з метою позбавлення прав позивача на належну їй за законом частку у спірному майні, яке у разі його придбання за договором купівлі- продажу має статус спільного майна подружжя та підлягає поділу.

Судом вірно враховано, що позивач довела чим саме порушуються її права внаслідок укладення спірних договорів дарування від 22 січня 2011 року, адже їх предметом є набуття відповідачем права власності на нерухоме майно: земельноу ділянку та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке внаслідок укладення договору купівлі-продажу є спільним сумісним майном подружжя, на що позивач посилалася у позові. Такі обставини не спростовані сторною відповідача.

Твердження ОСОБА_2 про недоведеність існування у подружжя грошових коштів у розмірір 40 000 доларів для придбання нерухомого майна колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідачем не спростовано зазначеного у розписці ОСОБА_3 про отримання нею повного розрахунку по угоді та не надано суду доказів відсутності у подружжя таких коштів. Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що у розписці ОСОБА_3 зазначила про отримання від нього коштів сплачених нею за оформлення договорів дарування, а не вартості отриманого ним майна, посилання на те, що ОСОБА_3 зобов`язалась компенсувати йому матеріальну та моральну шкоду у сумі 40 000 доларів США у випадку якщо угода буде мати зворотній хід, а він на той час вже виконає ремонт у будинку, тобто вона зобов`язалась відшкодувати йому моральну та матеріальну шкоду за виконаний ремонт, який він збирався проводити у отриманому у дар будинку колегія суддів оцінює також критично. Суд вважає, що такими поясненнями відповідач намагається уникнути розподілу з позивачкою спірного майна, оскільки зі змісту розписки чітко вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за проведену угоду та про відшкодування вартості можливого ремонту в розписці не зазначено.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що позивачем доведено належними і допустимими доказами, а відповідачами не спростовано, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування земельної ділянки та частки будинку, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами даруваня, що сторони приховали укладення між ними договорів купівлі - продажу нерухомого майна, в тому числі позивач надала суду докази того, що покупець ОСОБА_2 сплатив продавцю ОСОБА_3 грошові кошти за придбання земельної ділянки та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак нерухоме майно: земельна ділянка (кадастровий номер :02:029:0009) та частки житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були придбані ОСОБА_2 під час шлюбу за договорами купівлі - продажу, укладеними між ним та ОСОБА_3 22.01.2011.

Так, положення статті 60 СК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Установивши, що спірне нерухоме майно - земельна ділянка (кадастровий номер :02:029:0009) та частка житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , набуті подружжям у власність у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то таке майно, в силу статті 60 СК України, належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а відтак є спільним сумісним майном подружжя. При цьому презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_2 не спростовано, ним не доведено суду належними та допустимими доказами факту придбання цього нерухомого майна за його особисті кошти.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, суд правильно виходив з того, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає розподілу між сторонами. Відтак за позивачем суд правильно визнав право власності на частину земельної ділянки (кадастровий номер :02:029:0009) та на частину від частки житлового будинку (тобто на 1/4 частку будинку), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги на рішення суду та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необхідності застосування позовної давності до даних правовідносин колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Так, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 пов`язує порушення її прав із невизнанням ОСОБА_2 вказаного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, про що останнім повідомлено позивача після ініціювання у 2021 році розірвання шлюбу під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №359/2012/15-ц зазначено, що пред`явлення позову особою, право якої порушено, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою особою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

При вирішенні питання позовної давності, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не пропущено строк на звернення до суду з вказаним позовом, так як позивач дізналася про своє порушене право у 2021 році, під час спроб мирно врегулювати питання поділу майна подружжя після ініціювання відповідачем ОСОБА_2 розірвання шлюбу, і будь-яких інших належних та допустимих доказів пропуску позовної давності ОСОБА_1 судом не здобуто, а відповідачами такі докази суду не надано.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та оцінки доказів, довденим є те, що у цій справі позивач звернулася до суду у межах позовної давності.

Відтак доводи відповідача в цій частині зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Безпідставним є доводи апеляційної скарги у необхідності скасування додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення про покладення судових витрат на позивача, оскільки апеляційний суд після перегляду рішення суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 залишає його без змін, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

А тому додаткове рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави 1 987, 32 грн судового збору в силу приписів статті 141 ЦПК України є законним та обгрнутованим, підстави для його скасування у апеляційного суду відсутні.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення є законними та обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваних рішень, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року та додаткове рішення Бородянського районного суду Київської області від 10 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 травня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна