КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/4996/2023 Доповідач Заришняк Г.М
04 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Гуля В.В.
Суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
при секретарі - Линок В.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мінаєва Дмитра Дмитровича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що наказом № 527/ос від 14 березня 2019 року ОСОБА_1 призначено з 15 березня 2019 року на посаду головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укрзалізниця».
21 липня 2020 року позивачу вручено повідомлення про те, що Департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ліквідовано, а тому посада, яку він обіймає, підлягає скороченню відповідно пункту 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано іншу роботу, а саме: переведення на посаду стрільця 3 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Одеса-Застава-1 виробничого підрозділу «Одеська залізниця» з посадовим окладом 5 174 грн.
Також 21 липня 2020 року йому вручено повідомлення про зміну істотних умов праці, в якому зазначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці встановлено інший посадовий оклад - 4 723,00 грн та запроваджений режим неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 8-00 год. до 12-00 год. з оплатою праці відповідно відпрацьованого часу.
З вказаними повідомленнями позивач не погодився.
Наказом № 1898/ос від 18 вересня 2020 року позивача звільнено з 23 вересня 2020 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
Станом на дату видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 не був ознайомлений з рішеннями правління АТ «Укрзалізниця» від 14 травня 2020 року про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», витягом з протоколу засідання наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 25 травня 2020 року№ А-10/16-20 Ком.т. та наказом № 1184/ос «Про запровадження режиму неповного робочого тижня», крім того він не проінформований належним чином чи відбулися в Департаменті економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» зміни в організації виробництва та праці, а саме: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності чи штату працівників, а також чи були відповідні органи (профспілкова організація, Центр зайнятості населення) належним чином повідомлені про масове вивільнення працівників.
Відповідно до наказу про звільнення ОСОБА_1 причиною звільнення вказано - у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, а підставою вказано повідомлення від 15 липня 2020 року № ЦПК-282 про зміну істотних умов праці відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України.
Позивачу не було надано повного переліку посад, які на той час були вакантними.
Відповідачем не було здійснено ніяких заходів щодо визначення продуктивності праці і кваліфікації працівників, що підлягали вивільненню, не вживалися певні заходи для перевірки продуктивності та кваліфікації працівників, а також наявності у працівників переважного права на залишення на роботі.
визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» № 1898/ос від 18 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця»;
поновити ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця»;
стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» № 1898/ос від 18 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» з 23 вересня 2020 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» з 23 вересня 2020 року.

Зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вказані відповідачем різні підставі для припинення трудового договору у повідомленнях від 15 липня 2020 року № ЦПК-281 та № ЦПК-282 створюють у позивача стан правової невизначеності, ускладнюючи вибір належного способу захисту свого порушеного права.

Суд першої інстанції зробив висновок, що звільнення позивача з 23 вересня 2020 року за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року у стягненні з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунків по заробітній платі за липень та серпень 2020 року позивачем не надано. Разом з позовною заявою надано виписки з розміром отриманої заробітної плати, тобто без включень усіх виплат у тому розмірі, в якому вони нараховані (не міститься сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.). До винесення основного рішення по справі в матеріалах справи не міститься інформації про розмір нарахування позивачу за липень, серпень 2020 року заробітної плати з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Після прийняття рішення позивачем було надано клопотання від 11 червня 2021 року про долучення до матеріалів справи копії відповіді на адвокатський запит від 04 червня 2021 року та копію довідки № 51 від 03 червня 2021 року, в якій міститься інформація про нарахування позивачу розміру заробітної плати за липень, серпень 2020 року. Суд, з урахуванням вимог частини першої статті 270 ЦПК України, обмежений у прийнятті додаткових доказів після прийняття основного рішення і приймає додаткове рішення лише на підставі тих доказів, що містилися в матеріалах справи до прийняття основного рішення та зазнали дослідження чи обговорення.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу Степової О. В., яка діє в інтересах АТ «Укрзалізниця», залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час розгляду справи було встановлено, що відповідачем ліквідовано Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», в якому працював позивач, та створено новий структурний підрозділ - Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки, при цьому посада позивача підлягала скороченню, про що його було повідомлено. За таких обставин, позивач не міг продовжувати роботу за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, і йому запропонована нова посада, тому зміни істотних умов його праці не відбулися. Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову, оскільки відповідачем вказані різні підставі для припинення трудового договору у повідомленнях від 15 липня 2020 року № ЦПК-281 та № ЦПК-282, що створює у позивача стан правової невизначеності, ускладнюючи вибір належного способу захисту свого порушеного права. Звільнення позивача з 23 вересня 2020 року за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач надав розрахунок понесених ним витрат на професійну правничу допомогу вже після прийняття рішення у цій справі і після закінчення п`ятиденного строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Питання щодо поновлення такого строку заявником не ставилось, в зв`язку з чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідність залишення заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу без розгляду у відповідності до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Мінаєва Д. Д., який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року скасовано та ухвалено у цій справі додаткову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 вересня 2020 року по 29 квітня 2021 року в сумі 72 610,74 грн з врахуванням податків та обов`язкових платежів.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем до позовної заяви були надані відомості «Ощадбанку» про зарахування на картку позивача заробітної плати за першу половину липня 2020 року в сумі 4 200,00 грн та за липень 2020 року в сумі 5 458, 68 грн, а всього на загальну суму 9 358,38 грн, а також відомості про зарахування заробітної плати за серпень 2020 року в сумі 6 778,56 грн та заробітної плати за першу половину серпня 2020 року в сумі 4 270,00 грн, а всього за серпень 2020 року зараховано зарплату в сумі 11 048,56 грн. Суд апеляційної інстанції визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи із вказаних відомостей «Ощадбанку», які представником відповідача не спростовані, та керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Середньоденний розмір заробітної плати позивача за два місяці до його звільнення становить 474,58 грн ( 9 358,38 +11 048,56= 20 407грн: 43 дні= 474,58 грн). Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 вересня 2020 року по 29 квітня 2021 року складає 72 610,74 грн (474,58 х 153дні) з урахуванням податків та обов`язкових платежів, які утримані при виплаті зарплати позивачу за липень та серпень 2020 року, з розміру якої обраховувався середньоденний розмір заробітної плати позивача.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Лазаренко Владленою Володимирівною, задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року змінено, виключено з їх мотивувальних частин висновок про незаконність звільнення позивача, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована додаткова постанова Київського апеляційного суду від 14 червня 2022 року втрачає законну силу.

У цій справі, що переглядається Верховний Суд дійшов висновку, що відповідачем ліквідовано Департамент економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця», в якому працював позивач, та створено новий структурний підрозділ - Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки, при цьому посада позивача підлягала скороченню, про що його було повідомлено відповідачем;

позивача повідомляли про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Українська залізниця», скорочення займаної ним посади та запропонували посаду стрільця 3 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів станції Одеса -Застава-1 виробничого підрозділу «Одеський загін воєнізованої охорони» регіональної філії «Одеська залізниця» із щомісячною зарплатою в розмірі 5 174 грн.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що позивач не міг продовжувати роботу за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, і йому запропонована нова посада, тому зміни істотних умов його праці не відбулися. Отже позивач був неправомірно звільнено за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Водночас, суди зробили помилковий висновок, що звільнення позивача з 23 вересня 2020 року за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Повторним апеляційним переглядом в частині вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлено, що визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» № 1898/ос від 18 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» з 23 вересня 2020 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» з 23 вересня 2020 року.

Рішення суду в цій частині набрало законної сили.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Тлумачення змісту частини другої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі на орган, який розглядає трудовий спір - у даному випадку на суд, покладено обов`язок вирішити питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Установивши, що позивач був незаконно звільнений, суд першої інстанції не врахував положень частини другої статті 235 КЗпП України, при цьому не роз`яснив позивачеві право заявляти клопотання про витребування у відповідача документів про розмір заробітної плати за останні 2 місяці перед звільненням, не зважаючи на те, що саме на суд відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України покладено обов`язок прийняти рішення про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні означених сум.

Відповідно до листа Мінсоцполітики України від 29.07.2019р. № 133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість робочих днів за липень, серпень 2020 р., що передували звільненню позивача, становить 43 дні.

А з листа Мінсоцполітики України від 12.08.2020р. № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», а також листа Мінсоцполітики України від 29.07.2019 р. № 133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» наявна інформація про те, що кількість робочих днів за період з 23 вересня 2020 року (день звільнення) по 29 квітня 2021 року, тобто по день ухвалення рішення, становить 153 дні.

В суді апеляційної інстанції відповідачем надано довідку №10 від 21.02.2023 року про доходи ОСОБА_1 відповідно до якої останній обіймав посаду головного фахівця та в липні 2020 року йому нарахована заробітна плата в розмірі 11625,70 грн при 23 робочих днях згідно графіку роботи, за серпень 2020 року йому нарахована заробітна плата в розмірі 13724.92 грн при 20 робочих днях згідно графіку роботи,

З вказаної вище довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складала 724,30 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 вересня 2020 року по 29 квітня 2021 року складає 110 817,90 грн. (724,30 х 153дні) з урахуванням податків та обов`язкових платежів, які утримані при виплаті зарплати позивачу за липень та серпень 2020 р., з розміру якої обраховувався середньоденний розмір заробітної плати позивача.

Враховуючи наведене, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нової додаткової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 110 817,90 грн.

Висновки суду про те, що стороною позивача не надано розрахунків по заробітній платі за липень та серпень 2020 року, а наявні виписки надані позивача з розміром фактично отриманої заробітної плати не містять сум відрахування на податки, стягнення аліментів, тощо, колегія суддів вважає формальними, оскільки суд першої інстанції міг вчинити дії по витребуванню довідки про середню заробітну плату за два останніх місці перед звільненням.

За таких обставин, порушене право позивача на одержання середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає захисту.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мінаєва Дмитра Дмитровича, діючого в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року - скасувати та ухвалити у даній справі додаткову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 вересня 2020 року по 29 квітня 2021 року в сумі 110 817,90 грн. з врахуванням податків та обов`язкових платежів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: