ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9496/23 Справа № 187/1375/23 Суддя у 1-й інстанції - Говоруха В.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якій просила суд: стягнути з відповідача на користь позивача кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 28245 грн., яку було встановлено під час проведення планової інвентаризації в приміщенні магазину «Продтовари №12»; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Позов мотивовано тим, що 08 листопада 2021 року позивачем була прийнята на роботу ОСОБА_2 продавцем продовольчих товарів в магазин «Продтовари №12» розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Між позивачем та відповідачкою було укладеного договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до пункту №1 яких, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов`язаний у випадку незабезпечення такого збереження відшкодувати завдану шкоду.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що надані позивачем і досліджені судом докази не є достатніми для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність будучи фізичною особою підприємцем: дата та номер реєстрації в реєстрі 13 березня 2012 року № 0005056 та припинила свою діяльність 25 квітня 2023 року запис № . Позивач рахувалась платником єдиного податку з 01 квітня 2012 року (а.с. 13-14).

08 листопада 2021 року ОСОБА_2 згідно її заяви прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазині «Продтовари № 12» з укладенням договору про повну матеріальну відповідальність, що підтверджується відповідною заявою про прийняття на роботу від 08 листопада 2021 року, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 08 листопада 2021 року та договором про повну матеріальну відповідальність від цієї ж дати. Згідно вказаних трудових договорів заробітна плата у відповідачів визначена в розмірі 6000 грн, вихідні дні надаються в суботу та неділю. (а.с. 8-12).

21 грудня 2021 року в магазині «Продтовари № 12», за участі позивача, бухгалтера ОСОБА_3 , а також продавців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , проведено планову інвентаризацію залишків товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів у касі. За результатами якої складено інвентаризаційний опис товарно-матеріальних цінностей та «Порівняльна відомість результатів інвентаризації товарів, матеріалів і грошових засобів у торгівлі», та виявлено нестачу грошових коштів у розмірі 28245 грн. (а.с. 17-27).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з наступного.

ОСОБА_2 працювала у позивача продавцем продовольчих товарів і виконувала роботи з відпуску товарів. Ці роботи включені до Переліку.

Таким чином, ОСОБА_2 належала до категорії працівників, із якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. За таких обставин, остання може нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду на підставі п. 1 ст. 134 КЗпП України.

Позивач обґрунтувала свої вимоги письмовими доказами: Акт інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 21 грудня 2021 року, співпоставлена відомость результатів інвентаризації від 22 грудня 2021 року. Однак позивачем не подано суду акт про передачу та прийняття ОСОБА_2 товарно-матеріальних цінностей на початок її роботи в магазині та акт про передачу товару за період проведення інвентаризації.

Отже, підстави для покладення на ОСОБА_2 матеріальної відповідальності за нестачу матеріальних цінностей відсутні, оскільки ФОП ОСОБА_1 не довела достатніми та об`єктивними доказами, які саме матеріальні цінності передавалися у відання відповідачки, чи має місце їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Надаючи оцінку пояснювальної записки ОСОБА_2 від 22 грудня 2021 року (а.с. 5), як доводи позивача, що відповідач визнала в повному обсязі свою провину суд вважає таке твердження необґрунтованими, оскільки в долученої до матеріалах справи розписці зазначено наступне: сума недостачі виявленої в результаті повторної ревізії складає 28245 грн. з вказаної недостачі, борги її особисті 1904 грн.; людські 3282 грн, ці кошти вона зобов`язується повернути до 01 січня 2022 року. Після відрахувань її боргів та людських боргів залишилося 27 000 які вона визнає. Будуть робити підрахунки. При цьому позивач просить стягнути з відповідача 28245 грн, а тому суд першої інстанції вважав, що вона не може бути належним доказам у даній справі.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що надані позивачем і досліджені судом докази не є достатніми для задоволення позову

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

В силу ст. 135-1 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (даліПерелік), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Згідно розділу ІІ Переліку до таких робіт віднесені роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Із положень ст. 138 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що нею надані всі необхідні докази на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять даних, які саме матеріальні цінності передавалися у відання ОСОБА_2 , чи має місце саме їх нестача та який розмір завданої матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко