КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8656/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-Моноліт» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену в складі судді Волкової С.Я. в м. Київ 28 березня 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-Монолит» до Держави Російська Федерація (Міністерство закордонних справ Російської Федерації), Президента Російської Федерації Путіна Володимира Володимировича, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Політичної партії «Опозиційна платформа - За життя» про відшкодування майнової шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2023 року ТОВ «Моноліт» звернулося до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь в розмірі 19 138 400,69 грн., що еквівалентно 485 499,76 доларів США, покласти на відповідачів витрати на правову допомогу в розмірі 1 937 098 грн., що еквівалентно 49139,97 доларів США, шляхом звернення стягнення на будь-яке майно, яке знаходиться на території Королівства Іспанія та яке належить на праві власності відповідачам.

Позов мотивував тим, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 листопада 2019 року є власником наземної фотогальванічної електростанції пл. 81362 кв.м., яка знаходиться з адресою АДРЕСА_1 . Крім того, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права іншого речового права від 13 червня 2019 року та відповідно до договору оренди землі від 14 червня 2019 року та договору оренди землі від 08 листопада 2018 року та відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15 липня 2019 року на праві оренди користується земельною ділянкою пл. 2 га за цією ж адресою, на якій знаходиться наземна фотогальванічна електростанція. Вказане майно було зруйновано в зв`язку зі збройною агресією Російської федерації, заподіявши позивачу майнової шкоди, розмір якої підтверджено експертними дослідженнями, та порушивши його право на мирне володіння майном.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року справу передано на розгляд до Харківського районного суду Харківської області.

Позивач ТОВ «Моноліт», не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в новому складі суду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на порушення права позивача на доступ до судочинства та справедливий суд.

Наводив зміст ст. 27, ч. 6, ч. 17 ст. 28 ЦПК України, вказував, що предметом спору в даній справі є стягнення майнової шкоди, тому правила підсудності є загальними, а протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

Наголошував, що відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу. Тлумачення ст. 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача є такою підсудністю, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справ, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу.

Отже, позивача наділено правом альтернативної підсудності, а саме правом обрати підсудність або за місцем перебування позивача, або за місцем завдання шкоди, або за місцем знаходження одного зі співвідповідачів (в даному випадку - Печерський район м. Києва, політична партія «Опозиційна платформа - за життя» та ОСОБА_3 ).

Вважав, що суд першої інстанції фактично позбавив позивача права на альтернативну підсудність, тобто порушив його право на доступ до судочинства, справедливий суд та на ефективний юридичний захист.

Наводив зміст ст. 8 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, зокрема рішення «Сокуренко і Стригун проти України», «Пантелеєнко проти України», «Дорани проти Ірландії», «Каїч та інші проти Хорватії».

Вказував, що передаючи справу до Харківського районного суду Харківської області, суд першої інстанції порушив право позивача, порушив право позивача на ефективний юридичний захист його права.

Вказані істотні порушення норм процесуального права унеможливило для позивача реалізації належних йому процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оскаржуваною ухвалою порушено ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, тому справу має бути повернуто до суду першої інстанції для розгляду в іншому складу суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, і позивачем не зазначено причин необхідності їх виклику, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Передаючи справу за територіальною юрисдикцією (підсудністю) ухвалою від 28 березня 2023 року, суд першої інстанції керувався ч. 6 ст. 28, ч. 1 ст. 30, ч. 1 ст. 31 ЦПК України, та дійшов висновку про необхідність передачі матеріалів позовної заяви ТОВ «СК-Моноліт» про відшкодування майнової шкоди на розгляд Харківського районного суду Харківської області або до суду за місцезнаходженням майна, що є предметом позову, яке також є місцем заподіяння шкоди.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

За загальним правилом ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 6 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до ч. 17 ст. 28 ЦПК України позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Аналіз змісту ч. 17 ст. 28 ЦПК України, в сукупності з положеннями ч. 16 ст. 28, ст. 30 ЦПК України, дає підстави для висновку, що законодавцем позови про відшкодування шкоди, завданої внаслідок знищення нерухомого майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, виведено у окрему категорію альтернативної підсудності, до якої правила виключної підсудності не застосовуються, незважаючи на те, що вони можуть виникати в тому числі з приводу нерухомого майна.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «СК-Моноліт» посилався на те, що його нерухоме майно, яке знаходиться з адресою АДРЕСА_1 , було знищене в зв`язку зі збройною агресією Російської федерації, а отже позивач вважає, що діями відповідачів порушено його право на мирне володіння майном за заподіяно майнової шкоди.

Відтак, з огляду на предмет та підстави позову, підсудність даного спору не є виключною, а відноситься до альтернативної підсудності.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа.

Верховний Суд в своїх постановах (зокрема, в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19) виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19, зокрема, що активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Направляючи справу на розгляд до іншого суду на підставі ст. 31 ЦПК України, суд першої інстанції принципу «jura novit curia» не дотримався, залишив поза увагою зазначені позивачем обставини та вимоги ч. 2 ст. 27, ч. 17 ст. 28 ЦПК України, а також не врахував правові позиції Верховного Суду щодо належності позивачу права вибору між судами, незважаючи на те, що ТОВ «СК-Моноліт» безпосередньо в позові наводило обґрунтування вибору ним альтернативної підсудності відповідно до ч. 2 ст. 27, ч. 6 ст. 28, ч. 17 ст. 28 ЦПК України, вказуючи, що вправі обрати підсудність або за місцем перебування позивача, або за місцем завдання шкоди, або за місцезнаходженням одного з співвідповідачів, і що ним обрано підсудність за місцезнаходженням співвідповідачів, яке знаходиться в Печерському районі м. Києва - Політична партія «Опозиційна платформа «За життя» та ОСОБА_3 за місцем його роботи у вказаній політичній партії в якості підписанта, отже, справа підсудна Печерському районному суду м. Києва.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції, передаючи справу на розгляд іншому суду, не визначився із видом підсудності, яка, на думку суду, підлягає застосуванню, а саме за місцезнаходженням нерухомого майна (виключна підсудність, ст. 30 ЦПК України), чи за місцем заподіяння шкоди (альтернативна підсудність, ч. 6 ст. 28 ЦПК України), та дійшов суперечливого висновку про передачу справи на розгляд Харківського районного суду Харківської області або до суду за місцезнаходженням майна, що є предметом позову, яке також є місцем заподіяння шкоди.

При цьому назви іншого суду, до якого належить передати до розгляду справу, судом першої інстанції вказано не було.

Крім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35).

Судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Належне обґрунтування є імперативом, яким не можна нехтувати в інтересах швидкості розгляду. Належне обґрунтування вимагає, щоб судді мали досить часу на підготовку своїх рішень.

Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Разом із тим, суд першої інстанції безпідставно усунувся від перевірки доводів позивача щодо обрання ним підсудності за місцезнаходженням відповідача за правилами загальної підсудності, належним чином не обґрунтував ухвалу, в достатній мірі не виклав мотиви, на яких вона базується.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СК-Монолит»задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.