КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/3004/22 Головуючий у суді першої інстанції - Ул`яновська О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/7351/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди, який мотивувала тим, що ПАТ «Приватбанк» на протязі з 2014 року та по день подання позову незаконно списав з її зарплатних карток кошти в загальному розмірі 2381,90 грн на погашення невідомої позивачу заборгованості за кредитним договором у договірному порядку.

Однак позивачка вказувала, що не погоджується з такими діями банку, вважає, що відповідач безпідставно проводить бездоговірне списання коштів з її карткового рахунку, згоду на яке вона не надавала. Натомість, вказує, що будь-яких рішень щодо примусового стягнення з неї грошових коштів на користь банку не існує.

ОСОБА_1 надсилала відповідачу претензію щодо повернення грошових коштів, однак банк не виконав вимоги претензії, відтак має бути стягнута також 3% річних та інфляційних втрат від прострочення платежу у сумі 3 088,88 грн, пеня за прострочення зобов`язання у сумі 132 712,35 грн та моральна шкода у сумі 100 000 грн.

Враховуючи заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки ОСОБА_1 , стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.90-96, т. 1): безпідставно списані грошові кошти у сумі 2 381,90 грн, 3% річних та інфляційних втрат від прострочення платежу у сумі 3 088,88 грн, пеню за прострочення зобов`язання у сумі 132 712,35 грн, моральну шкода у сумі 100 000 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що їй необґрунтовано двічі було відмовлено у відводі судді, справа не передавалась на розгляд іншому судді для вирішення питання про відвід головуючого судді, а відтак апелянтка вважає, що оскаржуване рішення прийнято неповноважним складом суду.

Вказує, що твердження суду про її неявку в судове засідання 24 січня 2023 року без поважних причин не відповідає дійсності, оскільки нею було подано заяву про розгляд справи без її участі через недовіру до складу суду, що на думку апелянтки, є поважною причиною. А про судове засідання, призначене на 10 лютого 2023 року, вона дізналась в поштовому відділенні лише 13 лютого 2023 року, оскільки повістка прийшла із запізненням, а тому була позбавлена права приймати участь в засіданні, що є самостійною причиною для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, судом не перевірено надсилання копії відзиву позивачу та чи було здійснено відправку кореспонденції позивачу, оскільки в матеріалах справи міститься копія квитанції із зазначенням «особисто в руки», без підпису про отримання працівниками служби доставки, відсутній опис вкладення, відсутній підпис у отриманні позивачкою такого відправлення. Отже, апелянтка вважає, що суд не мав приймати такий відзив до уваги.

ОСОБА_1 посилається також на те, що судом не було винесено ухвалу про витребування у відповідача доказів за її письмовим клопотанням, однак сума безпідставно утриманих коштів відповідачем не оспорюється.

Вважає, що судом розглянуто та винесено рішення щодо незаявлених позовних вимог щодо визнання договору недійсним, натомість предметом позову було визнання дій банку щодо автоматичного списання коштів незаконним та стягнення таких грошових коштів на користь позивача.

Враховуючи викладене, апелянтка просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

16 травня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого банк погоджується із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, а заявлену апеляційну скаргу ОСОБА_1 - безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Так, у відзиві банк вказує на те, що судом вірно встановлено, що між сторонами було укладено лише один кредитний договір, оригінал якого зберігається в електронному вигляді в електронній базі відповідача, а також, що позивачем за допомогою електронного підпису ОТР-паролю 05 листопада 2021 року було підписано заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 05 листопада 2021 року.

Банк вказує на те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Відтак, у відзиві банк просить залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , а оскаржуване судове рішення - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача АТ «КБ «Приватбанк» - Яндульський Д.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення. Вважає, що хоч рішення суду в мотивувальній частині помилково обґрунтоване нормам права, що врегульовують недійсність правочину, але за кінцевим результатом вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивачка у справі ОСОБА_1 , будучи належним повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явилася на апеляційний розгляд справи.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність позивача у справі ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог мотивував своє рішення тим, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Обґрунтовуючи вказаний висновок суд послався на те, що між позивачем та відповідачем був укладений тільки один кредитний договір відповідно до умов якого на платіжну кредитну картку був встановлений кредитний ліміт.

Так, позивач звернувшись до банку 25 липня 2018 року з метою отримання кредитної картки, після чого і було видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 , якою вона і користувалась в подальшому до 07 листопада 2021 року.

В подальшому, 12 серпня 2021 року, у зв`язку зі зміною умов та правил надання банківських послуг, позивачем додатково було підписано 3 (три) анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та окремо підписано та погоджено умови та правила надання банківських послуг. Договори було підписано позивачем, шляхом використання свого простого електронного цифрового підпису, а саме накладання підпису стілусом на планшеті, у відділенні ПриватБанку. Відповідно до умов договору, сторони уклали угоду про використання простого електронного підпису (третя сторінка анкети, другий абзац) та погодили, що визнають простим електронним підписом такі способи підписів Позивача: ОТР-пароль, OR-код, підпис стілусом на планшеті у відділенні банку, кнопки «Підпис», «Підписав», «Підтверджую», «Ознайомився» тощо у програмних комплексах, мобільних додатках, або офіційних сайтах банку у мережі Інтернет, де клієнту надається технічна можливість ознайомитись з умовами надання відповідної послуги та підписати відповідний договір, дати доручення банку на здійснення операції з переказу коштів тощо, або якщо інтерфейс відповідного ПК банку дає клієнту змогу зробити однозначний висновок про суть операції, доручення на здійснення якої клієнт надає банку, шляхом підписання, способами, що узгоджені сторонами вище. Так, користуючись в подальшому послугами банку, 05 листопада 2021 року, позивачем за допомогою електронного підпису у вигляді ОТР-паролю, було підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 05 листопада 2021 року. Оригінали договорів, кредитні та всі інші договори, було підписано позивачем електронним підписом та зберігаються в електронному вигляді в електронній базі відповідача

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, що такий договір укладався та взагалі не довів його існування.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні: списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції

від 21 січня 2004 року).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема:

- умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання;

- номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання;

- назву отримувача;

- номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника;

- перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції від 21 січня

2004 року).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку

АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що

АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без її розпорядження та згоди) списало з належного їй банківського рахунку грошові кошти у розмірі 2 381,90 грн.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 від 30 липня 2012 року (а.с. 131-132 т.1) відсутні умови про те, що вона доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємних частини, укладених між сторонами договорів.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідні заяви, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (30 липня 2012 року) до моменту здійснення списання коштів з рахунку позивача (період з 15 по 26 лютого 2021 року), тобто банк міг додати до заперечень на позов ОСОБА_1 витяги з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заявах ОСОБА_1 умов щодо права банку, в тому числі на договірне списання, надані банком витяги з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що витяги з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються позивачем та не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину договорів, укладених між сторонами 30 липня 2012 року року та 28 січня 2021 року, шляхом підписання відповідних заяв. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені заявою позичальника та анкетою-заявою.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договорів ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк» банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), та постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 285/3013/16.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, неправильно застосував до вказаних правовідносин положення статей 203, 215, 216 ЦК України, які взагалі не врегульовують дані правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Так, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги та відповідно і вимоги позовної заяви положенням вище наведених норм матеріального права доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

З наявних в матеріалах справи обставин вбачається, що дійсно 30 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір б/н на підставі якого ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт на платіжну картку у розмірі 2800 грн. Позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала у зв`язку з чим ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся у червні 2017 року до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за вище вказаним договором від 30 липня 2012 року в розмірі 14 337,81 грн. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі № 759/9867/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» відмовлено.

Разом із тим, із наданої відповідачем у справі виписки по банківському рахунку вбачається, що банком в межах дії вказаного договору внесені позивачкою грошові кошти на особовий рахунок № НОМЕР_2 : 07 травня 2014 року в сумі 650 грн, 06 червня 2014 року в сумі 286 грн, 10 червня 2014 року в сумі 170,42 грн, 07 липня 2014 року в сумі 79,31 грн, 08 липня 2014 року в сумі 0,50 грн, на загальну суму 1 186,23 грн й вони були зараховані на погашенні боргу позивачки за даним договором (а.с. 145 т.1).

Таким чином правовідносини між банком та ОСОБА_1 за вище вказаним кредитним договором вирішено.

Із наданої відповідачем виписки із банківського рахунку вбачається, що після укладення 28 січня 2021 року позивачкою ОСОБА_1 нового договору банківського рахунку відповідач у справі АТ «КБ «Приватбанк» без вказівка власника рахунку та без отриманні від нього згоди списав з банківської картки 5168……..6698 виданої до 01/2025 року грошові кошти на погашення заборгованості за раніше укладеним договором від 30 липня 2012 року, а саме 14 лютого 2021 року суму 200,93 грн, 15 лютого 2021 року суму 941,85 грн, 17 лютого 2021 року суму 52,49 грн, всього 1 195,27 грн.

З урахуванням зазначеного колегія суддів доходить висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 в період із 14 по 17 лютого 2021 року в загальному розмірі 1 195,27 грн та невідповідність дій відповідача в цій частині вимогам закону та умовам укладеного договору, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої

статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає доведеними вимоги позивача у частині неправомірного списання із її карткового рахунку грошових коштів в період із 14 по 17 лютого 2021 року та направлення вказаних коштів на погашення заборгованості за попереднім договором спір по якому уже вирішений у судовому порядку.

Вирішуючи спір у частині заявлених вимог про стягнення із відповідача у справі інфляційних втрат, трьох відсотків річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання, а також пені за прострочення виконання зобов`язання згідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів вважає, що дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивачкою не надано доказів звернення до відповідача із відповідною претензією та відмови останнім в цьому.

Наявне в матеріалах справи письмове звернення ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 16 т.1) містить вимоги лише щодо надання їй банком копій письмових документів, що не є ідентичним вимозі про повернення грошових коштів.

Перевіряючи доводи апелянта та відповідність вимог позивача в частині стягнення із відповідача моральної шкоди за порушення прав споживача, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди ( ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З урахуванням того, що при розгляді вказаного спору судом апеляційної інстанції встановлено порушення прав ОСОБА_1 у зв`язку із неправомірним списання відповідачем із її карткового рахунку коштів, тому суд апеляційної інстанції з врахуванням обставин справи, суми списаних коштів доходить висновку про стягнення із відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 500 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» щодо автоматичного списання у лютому 2021 року грошових коштів із карткового рахунку НОМЕР_3 , відкритого 21 січня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1195,27 грн. та зарахування вказаних коштів на погашення заборгованості за договором № SAMDN7402 від 30 липня 2012 року.

Стягнути з Акціонерного Товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти у розмірі 1195,27 грн. а також 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, та 496 грн. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв