Справа № 523/4394/22
Провадження №2/523/762/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Мишак Дмитра Едуардовича,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

29.04.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди, просила стягнути з ОСОБА_2 суму завданої їй матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в окремій кімнаті. Вказана кімната знаходиться в будинку, що раніше був гуртожитком ОАО «Одессельмаш» та отримана нею у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. ОСОБА_3 придбала в комуні дві кв. АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 є спільною, на дві сім`ї. ОСОБА_4 , попередній власник кв. АДРЕСА_4 самовільно, без згоди адміністрації «Одессельмаш» та Суворовської адміністрації м. Одеси, та без її згоди, в порушення вимог чинного законодавства, побудував на спільній кухні стіну, з камня, чим розділив приміщення кухні на дві частини. При цьому, на частині кухні ОСОБА_4 залишилось єдине вікно, а на її частині повністю відсутні вікна та природнє освітлення. На заперечення ОСОБА_1 він ніяк не реагував. 22 роки позивач без повітря, без світла денного на кухні, ніхто не реагує на її заперечення, тому вона звернулась до суду із даним позовом. ОСОБА_1 має багато хронічних хвороб, вважає що ОСОБА_2 завдав їй матеріальної та моральної шкоди, яку вона оцінила на суму 1 000 000 грн.

03.06.2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву, після усунення недоліків, на виконання ухвали суду від 03.05.2022 року, згідно якою просила: усунути перешкоди у користуванні приміщенням кухні (№13 за технічним паспортом від 29.01.2004 року), за адресою: АДРЕСА_5 , квартири спільного заселення №28, 29, 23, 24, 25, 26, 27 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести встановлений у приміщенні №13 (за технічним паспортом від 29 січня 2004 року) перестінок; стягнути з ОСОБА_2 моральну школу у розмірі 1 000 000 грн. В обгрунтування позову зазначила, що 23 листопада 2000 року на підставі Протоколу засідання профкому ОАО «Одессельмаш», їй ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надали в спільне користування кімнату АДРЕСА_6 , житловою площею 12.0 кв.м. для обладнання кухні. Додатково, на підставі п.23 Протоколу засідання профкому №19 від 23.11.2000 р. їй дозволили добудувати коридорчик для поліпшення житлових умов з закриттям дверей, що входять в кімнату № НОМЕР_1 . 15 березня 2004 р. нею здійснено приватизацію належного їй приміщення. Відповідно до правовстановлюючих документів їй належить: 179/1000 часток в квартирі спільного заселення №27,28,29,25,26,23,24 за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до технічного паспорту, належна їй частка складається з наступних приміщень: 1 житлова кімната-17,7 кв.м., кухня-11,3 кв.м. у спільному користуванні, ванна кімната-5,2 кв.м. у спільному користуванні, туалет-3,9 кв.м у спільному користуванні, коридор-8,7 кв.м. у спільному користуванні, коридор-3,9 кв.м-особистий, душова-1.4 кв.м. спільна. 19 жовтня 200 року її колишній сусіді гр. ОСОБА_4 подарував належну йому частку квартири спільного заселення № 28, 29, 23, 24, 25, 26, 27 відповідачам гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , разом з незаконно встановленою перегородкою у кухні. Кухня площею 11,3 кв.м. яка раніше була кімнатою АДРЕСА_7 знаходиться у спільному її користуванні із відповідачами. Але, на даній кухні відповідачем ОСОБА_2 була самовільно встановлена перегородка без дозвільних документів у спільній кухні, внаслідок чого позивачка залишається без вікна та вентиляції. На думку позивачки, вказана перебудова порушує всі санітарні норми, оскільки житлові і підсобні приміщення розміщенні на 2 му поверсі 9-ти поверхового будинку, обладнані централізованим газопостачанням, в той час як приміщення № 13 обладнано лише одним вікном. Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради, за результатами перевірки було встановлено невідповідність між технічним паспортом від 29.01.2004 року виданого КП « ОМБТІ та РОН» та наданим технічним паспортом ОСОБА_2 ОСОБА_3 від 20.09.2005 року, а також той факт, що кухня фактично поділена перегородкою на два приміщення, при цьому жодних проектних документів Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради на реконструкцію та ввід в експлуатацію по об`єктам за адресою: АДРЕСА_8 не розглядалось та не видавалось. За результатами перевірки ПАТ «Одесагаз» було встановлено, що відповідачами здійснено незаконний перенос ПГ-4 кухні, внаслідок чого складено Акт на відключення № 369 від 05.11.2020 року. Також позивач зазначила, що зазнала і моральної шкоди, яка полягає у тому що вона хворіє на тяжкі хвороби, а її з 2005 року позбавили можливості готувати їжу у нормальних умовах, позбавили її і частини корисної площі для приготування їжі, єдиного вікна, що забезпечує необхідне освітлення та вентиляцію. На неодноразові звернення позивачки щодо знесення перегородки, відповідачі позитивно не реагують.

Заявою від 15.06.2022 року позивач ОСОБА_1 остаточно сформулювала свої позовні вимоги та просила: усунути перешкоди у користуванні приміщенням кухні (№13 за технічним паспортом від 29.01.2004 року), за адресою: АДРЕСА_5 , квартири спільного заселення №28, 29, 23, 24, 25, 26, 27 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести встановлений у приміщенні №13 (за технічним паспортом від 29 січня 2004 року) перестінок; стягнути з ОСОБА_2 моральну школу у розмірі 100 000 грн. В обгрунтування підстав зменшення позовних вимог зазначила, що не має грошових коштів для сплати судового збору.

13 вересня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 та 15 листопада 2022 року відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзиви на позовну заяву, згідно яких відповідачі заперечують проти позовних вимог, виходячи з наступного. Так дійсно, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , є співвласниками квартири АДРЕСА_9 , яка належить їм на праві приватної власності відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Раміною О.О., 19 жовтня 2005 року, реєстр, номер 8658. Відповідно до Витягу № 1624613 від 19.10.2005 року з Державного реєстру правочинів, реєстраційний номер 904909, співвласниками є ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (мати), частка яких складає 257/2000 в рівних долях кожній. 3 моменту придбання ними житлового приміщення № 28,29 спільного заселення у колишніх власників ОСОБА_5 , це є квартира, облаштована всім необхідним для належного проживання. Позивач з 2005 року постійно чинить їм перешкоди в користуванні їх нерухомістю, мотивує свої дії тим, що придбана ними окрема кухня загальною площею 5.5. кв.м., яка увійшла в загальну площу і придбаної ними квартири, є не їх власністю, та стверджує, що інші власники у котрих вони придбали квартиру її реконструювали незаконно, без відповідного дозволу компетентних служб, але слід зазначити про те що 29.10.2020 року був виготовлений технічний паспорт, де у графі «ЕКСПЛІКАЦІЯ» приміщень квартири ( кімнат, жилого блоку, секції спільного заселення зазначені квартири АДРЕСА_10 за власником ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних долях. Згідно Технічного паспорту, виготовлено станом на 29.10.2020 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації», у «графі» технічна характеристика квартири є 1-а кімната - 16,7 кв.м., 2-а кімната 12,4 кв.м., окрема кухня - 5,5, кв.м., вмивальня 5,2 кв.м. ванна кімната - 1,4 кв.м. Тобто придбане ними житлове приміщення, вже мало статус вбудованої окремої кухні в квартирі АДРЕСА_2 , АДРЕСА_11 , яка була зареєстрована відповідно до Закону України «Про право власності». Тобто, позивачка ОСОБА_1 , надає суду не правдиві дані, та вводить суд в оману. На вимогу позивача ОСОБА_1 були надані документи, для огляду, де зазначено, що дана кухня 5,5 кв.м. є їх власністю, і примикає саме до квартир відповідачів АДРЕСА_4 , та є одне ціле житлове приміщення. Посадовою особою Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради складено припис від 21.05.2012 року, де у графі «В результаті перевірки встановлено порушення» не виявлено. 18.06.2021 року головним спеціалістом Бежан Н.С. складений АКТ № 000211 за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, щодо реконструкції кухні загального користування - колишньої кімнати № 30, за адресою: АДРЕСА_12 , за результатами якого вбачається: відсутність порушень вимог законодавства з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Незважаючи на те, що порушення відсутні, заяви (скарги) позивача не знайшли своє підтвердження, позивачка й надалі продовжує вчиняти незаконні дії спрямовані на створення перешкод у користуванні ними їх житловим приміщенням, що підтверджується Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 05.05.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. По останньому зверненню ОСОБА_3 до відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 на неправомірні дії ОСОБА_1 , де остання вибила несущу перегородку межуючих кухонь, без відповідного рішення суду, дільничним інспектором була проведена бесіда з ОСОБА_1 щодо недопущення порушення законодавства України, де остання зобов`язалась без рішення суду, не вчиняти в подальшому неправомірні дії. Позивачка ОСОБА_1 вказує, що в наслідок незаконних дій зі сторони відповідачів, остання зазнала моральної шкоди, в наслідок позбавлення її з 2005 року можливості приготування їжі, та інше, але не вказує, саме яку моральну шкоду вона отримала, яким чином її права були порушенні. Позивач також зазначає, що хворіє на різні хвороби та надає амбулаторну карту № 363 від 18.10.2005 року, тобто ще, до реєстрації права власності на відповідачів. Моральну шкоду яку позивач оцінює у 100 000 гривень є не обґрунтованою, та не підтвердженою належними та допустимими доказами. Враховуючи вищезазначене, відповідачі просили суд відмовити у задоволенні позову.

22 березня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача адвокат Шепель В.С. зазначив, що відповідачі не надали жодного доказу того, що вони є одноособовими власниками безпосередньо так званої кухні. На сьогоднішній день: відсутня згода співвласників квартири спільного заселення на здійснення права власності цією квартирою; домовленість про порядок володіння та користування квартирою спільного заселення; нотаріальний договір про порядок володіння та користування квартирою спільного заселення. Тому, кухнею 5,5 кв.м. має право користуватися будь-який співвласник квартири спільного заселення, у тому числі і позивач.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, надано строку для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси віл 08 червня 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року витребувано у КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, належним чином засвідчені копії всіх документів на право власності, технічних паспортів, реєстраційних (в.т.ч. документи, до підтверджують право власності) і дозвільних документів на проведення перепланування за квартирами АДРЕСА_10 в квартирі спільного заселення № 27,26,28,29, 25, 26, 23, АДРЕСА_13 з моменту заведення інвентаризаційної справи по теперішній час.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2022 року за клопотанням представника позивача, призначено по справі будівельно-технічну експертизу.

07.02.2023 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта Петрушиної О. про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, лист про погодження строків проведення експертизи, та рахунок на оплату №23-290 (52) від 24.01.2023 р. Сторони по справі були ознайомлені із наведеним клопотанням судового експерта, але позивач ОСОБА_1 , ознайомившись з вищезазначеним клопотанням експерта не погодилася надати додаткові матеріали та документи зазначені у клопотанні експерта, а також здійснити оплату за проведену експертизи, у зв`язку із чим надала до суду заяву про відмову у проведенні призначеної ухвалою суду від 08.12.2022 року судово будівельно - технічної експертизи, просила поновити провадження у справі.

Листом суд 07.022023 року суд повідомив сторін по справі про надходження клопотання судового експерта Петрушиної О. про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи, листа про погодження строків проведення експертизи, та рахунку на оплату №23-290 (52) від 24.01.2023 р.

Заявою від 17.02.2023 року ОСОБА_1 відмовилась від оплати за проведення експертизи, витребувані експертом додаткові матеріали сторонами надані так не були, позивач просила поновити провадження у справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи.

У судовому засіданні 17.05.2023 року позивач просила рахувати подані нею пояснення від 12.05.2023 року, як додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із витребуванням доказів, у зв`язку із не явкою сторін.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що після закриття підготовчого провадження у справі, ОСОБА_1 неодноразово усно намагалась доповнити позовні вимоги, зазначала суду, що вона вимагає стягнути з відповідачів завдану їй матеріальну шкоду, змусити відповідачів знести ще і двері. З приводу цього суд неодноразово роз`яснював позивачу предмет заявленого нею позову та порядок уточнення позовних вимог, встановлений ч.3 ст. 49 ЦПК України, на що остання не реагувала, та вдавалась до порушення порядку ведення судового засідання.

ІІІ. Позиції сторін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Мишак Дмитро Едуардович підтримали позовні вимоги у повному обсязі, та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи сповіщена належним чином.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у праві користування майном, суд зазначає наступне.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 179/1000 частин, складає 29,09 кв.м., загальної площі квартири АДРЕСА_14 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_19 . Це підтверджується копією Свідоцтва про право власності від 15.03.2004 року, виданого УЖКГ ОМР та копією Витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно виданого 04.08.2004 року КП «ОМБТІ та реєстрації об`єктів нерухомості».

Вказані 179/1000 частин, які складають одну кімнату, знаходяться в будинку, що раніше був гуртожитком ОАО «Одессельмаш», та отримані нею у зв`язку з виконанням трудових обов`язків.

Згідно виписки з протоколу засідання Профкому ОАО «Одессельмаш» від 23.11.2000 року «Про розподіл звільнених кімнат у заводських сімейних гуртожитках», постановлено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 надати в спільне користування кімнату АДРЕСА_6 , загальною площею 12.0 кв.м., для обладнання кухні.

На підставі п.23 Протоколу засідання профкому ОАО «Одессельмаш» №19 від 23.11.2000 р. ОСОБА_1 дозволили добудувати коридорчик для поліпшення житлових умов з закриттям дверей, що входять в кімнату № НОМЕР_1 .

Відповідно до Технічного паспорту ОСОБА_1 , станом на 29.01.2004 року, належна частка квартир АДРЕСА_14 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_13 , складається з наступних приміщень: житлова кімната-17,7 кв.м., кухня- 11,3 кв.м. у спільному користуванні перегородка відсутня, ванна кімната-5,2 кв.м. у спільному користуванні, туалет-3,9 кв.м у спільному користуванні, коридор-8,7 кв.м. у спільному користуванні, коридор-3,9 кв.м-особистий, душова-1.4 кв.м. спільна (а.с. 40,41).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками в рівних частках 257/2000 кв. АДРЕСА_20 , на підставі Договору дарування частини квартири від 20.10.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ріоміною О.О., з якого вбачається що ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подарували, а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 прийняли у дар 257/1000 частин квартири спільного заселення, в рівних долях кожний під номером 28, 29, 23, 24, 25, 26, 27, що знаходиться в АДРЕСА_5 , яка в цілому складається із семи житлових кімнат, загальною площею -166,8 кв.м., у тому числі житловою -110, 1 кв.м.

Відповідно до Технічного паспорту ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , виготовленого станом на 20.09.2005 року, зазначено, що жилі і підсобні приміщення квартири розміщенні на 2-му поверсі 9-ти поверхового будинку являють собою загальну квартиру, що складається з жилих кімнат: 16,7 кв.м., та 12.7 кв.м. Кухня окрема (загальна) площею 5.5 кв.м. (а.с. 75, 76).

За даними Департаменту надання адміністративних послуг у даній квартирі зареєстровані 8 осіб, у тому числі з 25 та 26 листопада 2007 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , та з 05 травня 1991 року ОСОБА_1 .

Згідно Вимоги Інспекції ДАБК в Одеській області від 13.04.2012 року, ОСОБА_3 зобов`язано надати проектно-правову та дозвільну документацію на проведення вищевказаних робіт з реконструкції, документи підтверджуючі право власності на приміщення та особу власника у термін до 17.04.2012 року.

Згідно припису від 21.05.2012 УДАБК ОМР, власника квартири АДРЕСА_9 зобов`язано в строк до 23.05.2012 року надати необхідні правовстановлюючі та технічні документи на квартиру АДРЕСА_9 .

Згідно листа Управління архітектури та містобудування від 08.06.2012 року №01-10/510/о, Управлінням розглянуто звернення по питанню незаконного возведення глухої стіни в приміщенні кухні квартири спільного заселення 28, 29,23,24,25,26,27 в будинку АДРЕСА_21 . В Управління архітектури та містобудування будь-яка проектна документація на реконструкцію та введення в експлуатацію об`єкта за адресою: АДРЕСА_22 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_18 , АДРЕСА_23 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_14 не розглядалась та не узгоджувалась.

Згідно Акта Управління ДАБК Одеської міської ради від 18.06.2021 року, було проведено позапланову перевірку реконструкції кухні загального користування колишньої кімнати № 30 за адресою: АДРЕСА_5 , за зверненням ОСОБА_3 , щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкт. Порушень не встановлено. Перевірку проводив головний спеціаліст ОСОБА_9 , у присутності ОСОБА_3 .

Матеріалами справи підтверджується, що сторони неодноразово зверталися до правоохоронних органі щодо протиправних дії один до одного, причиною конфліктів являлась в більшості випадків перегородка, яка збудована на загальній кухні, та неприязні відносини сторін.

У матеріалах справи також наявні фотографії, на яких зафіксоване розташування перегородки на загальній кухні. Наразі, частина перегородки є зруйнованою, з приводу чого між сторонами наявний судовий спір, цивільна справа № 523/7961/22 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2023 року по справі № 523/7961/22 відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в задоволені позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю. Станом на момент ухвалення судом рішення по даній справі, наведене рішення суду не набрало законної сили.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з нормами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1,2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Нормами ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яке власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом факту існування перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц (провадження № 61-2382св18).

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений ст. 358 ЦК України. Зокрема, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ст. 369 ЦК України).

Переобладнання та перепланування жилих і підсобних приміщень проводиться лише з метою благоустрою квартири за відповідними проектами без обмежень інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Положеннями ст. 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року N 572, зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року N 45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків.

Як вбачається із правовстановлюючих документів сторін, на належні частки квартири спільного заселення № 28, 29, 23, 24, 25, 26, 27 у будинку АДРЕСА_21 , за власниками не закріплені конкретні приміщення. Певне закріплення зазначене лише у технічних паспортах.

Домовленості про порядок володіння та користування приміщенням № НОМЕР_2 , площею 11,3 кв.м. - спільною кухнею, між співвласниками не досягалися, так само як і договір між ними про порядок володіння та користування приміщенням АДРЕСА_24 , спільною кухнею, відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, не укладався. Доказів іншого суду не надано.

Під час судового розгляду, було з`ясовано, що спірна перегородка, вбудована у кухні площею 11,3 кв. м, квартири спільного заселення, яка межує між квартирами сторін 28,29 та АДРЕСА_14 , встановлювалася попередніми власниками квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_15 , і не відображалася у договорі дарування від 19 жовтня 2005 року.

Зазначення в технічному паспорті ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , виготовленому станом на 20.09.2005 року, кухні як окремої, площею 5.5 кв.м., зі спірною перегородкою, на думку суду, не свідчить про законність її встановлення.

Поряд із цим, суд критично відноситься до доводів відповідачів, що законність встановлення перегородки підтверджується придбанням ними об`єкта у попередніх власників, квартир АДРЕСА_10 , до складу яких увійшла і окрема кухня загальною площею 5.5 кв.м., разом із перегородкою, тому як відповідачами не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності у них правовстановлюючих документів, відповідних дозвільних документів на встановлення перегородки у кухні загального користування.В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням норм чинного законодавства, та зі згоди позивача.

В свою чергу, суд також не приймає доводи ОСОБА_2 про те, що законність встановлення перегородки підтверджується Актом Управління ДАБК Одеської міської ради від 18.06.2021 року, за наслідком проведення позапланової перевірки реконструкції кухні загального користування колишньої кімнати № 30 за адресою: АДРЕСА_5 ,

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що її не повідомляли про проведення позапланової перевірки, також спеціалісти Управління не оглядали взагалі її частину кухні, яка була прихована за незаконно встановленою перегородкою, тому і не виявили порушень.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 не була присутня при проведенні позапланової перевірки. Це крім слів ОСОБА_1 також підтверджується змістом самого Акта від 18.06.2021 року. Також, з Акта не вбачається, які документи буди надані під-час здійснення перевірки.

З огляду на викладене, у суда є всі підстави вважати, що перевірка проводилась за технічним паспортом ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , виготовленим станом на 20.09.2005 року, де зазначена кухня, як окрема (загальна) площею 5.5 кв.м., що ставить під сумнів Акт від 18.06.2021 року, як належний доказ, з приводу дійсності та достовірності обставин по справі.

З огляду на викладене, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про те що встановлена в спільному приміщенні загального користування №13, площею 11,3 кв.м., перегородка порушує право ОСОБА_1 на вільне, безперешкодне користування майном загального користування, у зв`язку із чим позов в цій частині підлягає задоволенню, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідачів знести перестінок, встановлений у приміщенні №13 (за технічним паспортом від 29 січня 2004 року) за адресою: АДРЕСА_5 , квартири спільного заселення № 28,29,23,24,25,26,27.

При цьому, суд враховує, що перегородка була встановлена попереднім власником ОСОБА_4 , разом із тим на думку суду ці обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки останні фактично набувши право власність на майно, стали правонаступниками усіх майнових прав та обов`язків, пов`язаних із придбаною ними нерухомістю.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти знесення перегородки, вважаючи що вона встановлена на законних підставах, оскільки вони придбали об`єкт саме з перегородкою, тому саме на них суд вважає за необхідне покласти обов`язок по її знесенню.

Суд виходить із того, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Виходячи із позиції відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по справі, наявності неприязних відносин між сторонами, поновлення порушених прав ОСОБА_1 іншим способом, фактично є неможливим.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що їй завдано моральну шкоду діями відповідачів, з приводу не знесення встановленої перегородки, яка виразилась у негативних емоціях та переживаннях, що вплинуло на її стан здоров`я, порушення звичного способу життя, в підтвердження чого надала суду медичні документи. Розмір моральної шкоди вона оцінює в 100 000,00 грн.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналіз наведених норм дає дійти висновку, що за загальним правилом складовими елементами загальних підстав для відшкодування моральної шкоди є: шкода, тобто наявність втрат у немайновій сфері потерпілої особи; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними; вина заподіювача шкоди.

Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Згідно із принципом змагальності сторін, необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У судовому засіданні встановлено, що самими відповідачами не здійснювалася установка спірної перегородки, тобто в їх діях відсутня протиправність, а приміщення ними було отримано у дар від попередніх власників ще у 2005 році, тобто 18 років тому.

До доводів позивача щодо того, що протиправність дій відповідачів полягає у не знесенні перегородки, суд ставиться критично, оскільки відповідачі мали правомірні очікування з приводу того, що набули майно у первісному вигляді, на законних підставах, чим і були обумовлені їх заперечення.

При цьому, позивач не зазначила поважних причин неможливості її звернення до суду за захистом своїх прав про усунення перешкод раніше, у тому числі ще до попереднього власника.

Також, надані суду позивачем медичні документи свідчать про те, що ОСОБА_1 має хронічні захворювання, однак відсутні докази наявності причинного зв`язку між діями відповідачів та погіршенням стану здоров`я позивача.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

V. Судові витрати.

Згідно ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз`яснив пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у своїй постанові «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог судові витрати, понесені ним у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом, в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 4, 128, 141, ч. 2 ст. 247, 263, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні приміщенням кухні №13 (за технічним паспортом від 29 січня 2004 року) за адресою: АДРЕСА_5 , квартири спільного заселення № 28,29,23,24,25,26,27.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести перестінок, встановлений у приміщенні №13 (за технічним паспортом від 29 січня 2004 року) за адресою: АДРЕСА_5 , квартири спільного заселення № 28,29,23,24,25,26,27.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пропорційно сплачену частину судового збору в розмірі 496,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пропорційно сплачену частину судового збору в розмірі 496,20 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_25 .

Відповідач1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_26 .

Відповідач2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_26 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 17.11.2023 року.

Суддя К.О. Далеко