КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4991/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал Гарант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 пред`явила до суду зазначений вище позов, посилаючись на те, що 19 вересня 2020 року сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув її син ОСОБА_3 .

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 - ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «Глобал Гарант»відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 200899603 від 18 липня 2020 року.

Ліміт страхової виплати на момент дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до статті 27 Закону України № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю складає 260 000 грн.

Позивачка 12 жовтня 2020 року звернулася до відповідача з вимогою виплатити суму страхового відшкодування внаслідок смерті сина ОСОБА_3 , проте відповідачем не здійснено виплату страхового відшкодування, пов`язаного із відшкодуванням моральної шкоди, завданої смертю особи (пункт 27.3. ст. 27 Закону № 1961-IV) та шкоди утриманцям внаслідок втрати годувальника (пункт Закону № 1961-IV), що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_1 просила суд стягнути з ПрАТ «СК «Глобал Гарант» на її користь відшкодування страхової виплати у розмірі 240 000,00 грн, пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 5 102,47 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 551,00 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач в особі представника - адвоката Клунка О.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що оскільки відсутня вина водія у дорожньо-транспортній пригоді, то утриманець потерпілого не має права на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого. При цьому суд не взяв до уваги норми матеріального права, які регулюють деліктні правовідносини, а саме те, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки третій особі, відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України), незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки.

Разом із тим, частина п`ята статті 1187 ЦК України встановлює, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Однак, обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

В даному випадку, попри відсутність у справі будь-яких доказів (відзиву, заперечення) щодо доведення умислу потерпілого зі сторони відповідача, суд першої інстанції невірно трактував положення частини 5 статті 1187 ЦК України, відійшов від висновків та практики Верховного суду та не врахував, що відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили, а тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за встановлених судами обставин не виключається. Навпаки, недоведення протилежного відповідачам та невстановлення окреслених винятків судом свідчить про існування безумовного обов`язку безпосереднього заподіювача шкоди відшкодувати її потерпілому у повному обсязі.

Відзиви відповідача та третьої особи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Клунко О.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка учасників справивідповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 вересня 2020 року приблизно о 21:10 год. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Seat-Alhambra» д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись на 145 км + 230 м по автодорозі «Київ-Чернігів-Н.Яриловичі» зі сторони м. Києва у напрямку смт. Ріпки, що в межах Чернігівського району Чернігівської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

За даним фактом слідчим управлінням ГУ НП в Чернігівській області внесені відповідні відомості до ЄРДР за № 0000219 від 19 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув ОСОБА_3 .

На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000219 завершено, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 30 квітня 2021 року, винесеною на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Судом також встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась за участю автомобіля «Seat-Alhambra» д.р.н. НОМЕР_1 , цивільно-правова відповідальність якого відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 200899603 від 18 липня 2020 року застрахована у ПрАТ «СК «Глобал Гарант» строком на один рік. Ліміт страхової виплати на момент дорожньо-транспортної пригоди відповідно до статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю складає 260 000 грн.

Станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, загиблий ОСОБА_3 у законному шлюбі не перебував, дітей на утриманні не мав.

Згідно довідки про склад сім`ї від 28 вересня 2020 року вих. № 4567, виданої Управлінням з адміністративних послуг Чернігівської міської ради, загиблий ОСОБА_3 станом на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ним за вказаною адресою зареєстровані на проживали: мати ОСОБА_1 , 1961 р.н.; сестра ОСОБА_4 , 1983 р.н. та племінники (діти сестри ОСОБА_4 ) ОСОБА_5 , 2001 р.н. та ОСОБА_6 , 2019 р.н.

Материнство позивача відносно померлого ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про народження на ім?я останнього серії НОМЕР_2 , виданого (повторно) відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції 22 травня 2006 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вина водія ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув син позивачки, не встановлена у встановленому порядку, а стороною позивача не наведено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав, за якими законодавець покладає обов`язок на страховика щодо виплати страхового відшкодування позивачці відповідно до договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведене, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв?язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

Отже, відсутність вини водія транспортного засобу, закриття кримінального провадження відносно нього та направлення кримінального провадження для вирішення питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 121 КУпАП не звільняє його страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього, чого у даній справі зроблено не було.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та інших.

У справі, яка переглядається не встановлено, що ДТП трапилась внаслідок умислу пішохода ОСОБА_3 або непереборної сили, тому в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав для відмови у відшкодування його матері - ОСОБА_1 страхової (регламентної) виплати.

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2022 року в справі № 304/936/19).

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Як встановлено судом першої інстанції, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув ОСОБА_3 .

Позивачка ОСОБА_1 є непрацездатною особою, на час смерті сина отримувала пенсію по інвалідності у розмірі 1 712,00 грн, проживала разом із ОСОБА_3 і перебувала на його утриманні, оскільки він був працевлаштованим і отримував заробітну плату.

Оскільки страховий випадок настав у вересні 2020 року, позивачка для розрахунку страхової виплати правильно виходила із розміру мінімальної заробітної плати, встановлену на 2020 рік згідно із Законом України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік», який складав 5 000,00 грн.

Таким чином у межах пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачці має бути виплачене відповідачем страхове відшкодування у розмірі 36 мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку, що складає 180 000,00 грн (5 000 х 36).

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачу також має бути виплачено відповідачем страхове відшкодування у розмірі 12 мінімальних заробітних плат на день настання страхового випадку, що складає 60 000 грн (5 000 х 12).

Згідно із пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Позивачка звернулась до відповідача 11 жовтня 2020 року із заявою про здійснення страхового відшкодування в межах пунктів 27.2, 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Заяву позивачки із пакетом документів відповідач отримав 12 жовтня 2020 року, що підтверджується підписом представника страхової компанії Шугало Р.О .

Останній, необхідний для здійснення регламентних страхових виплат документ - постанова про закриття кримінального провадження, отримано відповідачем 18 травня 2021 року. Таким чином, строк регламентної виплати за страховою справою, відповідно до пункту 36.2 статті 36 зазначеного Закону становить 90 днів з моменту отримання заяви ОСОБА_1 , а в даному випадку з моменту отримання останнього документа - постанови про закриття кримінального провадження 18 травня 2021 року. Тобто граничний термін виплати страхового відшкодування сплив 18 серпня 2021 року. До часу звернення позивачки до суду із позовом, страхова виплати позивачці не проведена.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що з 18 серпня 2021 року до 04 жовтня 2021 року кількість прострочених днів здійснення страхового відшкодування становить 47. Облікова ставка НБУ з 18 серпня по 9 вересня 2021 року становила 8 %, а з 10 вересня по 04 жовтня 2021 - 8,5 %, а отже розмір пені (неустойки) за 47 днів становить 5 102,47 грн.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Глобал Гарант», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частинах першій, другій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії справи, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складності справи та її значення для сторін, а також урахувавши критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, колегія суддів дійшла висновку документально підтвердженні судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн слід покласти на відповідача, оскільки ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому не порушуватиме права позивача на отримання коштів, які вона була змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Крім того, з відповідача слід стягнути документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем у справі, а саме 2 551,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 826,50 грн - за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2022 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал Гарант» про стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал Гарант» на користь ОСОБА_1 240 000,00 грн (двісті сорок тисяч гривень) страхової виплати, 5 102,47 грн (п?ять тисяч сто дві гривні 47 копійок) пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу, 2 551,00 грн (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят одну гривню) сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3 826,50 грн (три тисячі вісімсот двадцять шість гривень 50 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2023 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній