КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/6789/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Татунець Владислава Вікторовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Романишеної І. П.,

у цивільній справі №761/22240/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 за результатами розгляду якого просив стягнути з останнього суму боргу за договором позики від 20 лютого 2020 року у розмірі 48 000 грн., облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 3 746 грн. 63 коп., три відсотки річних від простроченої суми позики у розмірі 1 704 грн. 33 коп., індекс інфляції від простроченої суми позики у розмірі 4 439 грн. 27 коп. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що 20 лютого 2020 року відповідачем власноруч була написана розписка про отримання від позивача товару на суму 48 000 грн., за умовами якої відповідач зобов`язався реалізувати його до 02 квітня 2020 року або здійснити повернення. З метою досудового врегулювання спору, 23 квітня 2021 року представник позивача - адвокат Татунець В.В. направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів, отриманих згідно розписки від 20 лютого 2020 року, протягом 7 календарних днів з дня вручення даної вимоги. Проте, вказана вимога відповідачем отримана не була, та повернулася на адресу відправника у зв`язку з закінченням терміну зберігання. Враховуючи наведене, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Татунець В.В. направив апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що з моменту написання відповідачем розписки від 20 лютого 2020 року, у останнього виник обов`язок щодо повернення товару або грошової суми. Оскільки скаржнику невідома інформація щодо реалізації товару відповідачем, а повернення товару, родові ознаки якого невідомі, неможливо, вказана розписка є документом, який засвідчує отримання ним коштів у розмірі 48 000 грн. Вказуючи, що оскільки у розписці не встановлено розміру процентів від суми позики, то виходячи з вимог ст. 1048 ЦК України, розмір процентів від суми позики визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

На час розгляду справи до суду апеляційної інстанції сторонами в справі не було надано заперечень щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом при розгляді справи встановлено, що згідно розписки від 20 лютого 2020 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 товар на суму 48 000 грн. Зобов`язувався реалізувати до 02 квітня 2020 року або здійснити повернення (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із розписки від 02 квітня 2020 року не вбачається факт отримання відповідачем в борг від позивача грошової суми, про стягнення якої просить позивач у даному позові. Вказана розписка не є документом, який засвідчує отримання боржником від кредитора грошових коштів та відповідно не свідчить про виникнення у боржника обов`язку щодо повернення саме певної грошової суми. Доказів отримання відповідачем від позивача у позику грошової суми у розмірі 48000,00 грн. матеріали справи не містять.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19 (провадження № 61-20751св19) дійшов висновку про те, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Так, зі змісту розписки від 20 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 товар на суму 48 000 грн. Зобов`язується реалізувати до 02 квітня 2020 року або здійснити повернення. При цьому, вказана розписка не містить інформації про отримання відповідачем саме у борг від позивача грошових коштів у сумі 48 000 грн., або повернення грошових коштів за нереалізований товар, а відтак, не може свідчити про виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення коштів у сумі 48 000 грн.

Тобто, зміст розписки від 20 лютого 2020 року не підтверджує, що між сторонами виникли відносини із договору позики щодо грошових коштів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінивши наявні у справі докази, встановивши справжню природу правовідносин, що виникли між сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення боргу за договором позики.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог про стягнення процентів, 3 % річних та індексу інфляції, оскільки вказані вимоги, є похідними від вимоги про стягнення боргу за розпискою, у задоволенні якої, судом було відмовлено.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі немає.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Татунець Владислава Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених положеннями п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: