Номер провадження: 22-ц/813/2004/23
Справа № 947/1021/21
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бикової Оксани Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року у справі за позовом адвоката Вантік Наталії Миколаївни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Мерзлікіна Дениса Володимировича про визнання недійним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності,-

в с т а н о в и в:

12 січня 2021 року адвокат Вантік Наталія Миколаївна в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Мерзлікіна Дениса Володимировича, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просила суд;

встановити нікчемність правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 20 березня 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

витребувати на її ОСОБА_2 користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер: 52292026 від 19.05.2020 16:48:11, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, вчинену державним реєстратором Мерзлікіним Денисом Володимировичем, Холоднобалківська сільська рада Біляївського району Одеської області;

стягнути з ОСОБА_1 та державного реєстратора Мерзлікіна Дениса Володимировича, Холоднобалківська сільська рада Біляївського району Одеської судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була її ОСОБА_2 , близькою подругою.

Позивач вказує, що 03 вересня 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт у якому вказала, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, вона заповідає їй ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після смерті ОСОБА_3 , як зазначає позивач, відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 13 січня 1995 року №54504, зареєстрованого і записаному у реєстрову книгу за №19-3139. Позивач вказує, що після смерті ОСОБА_3 , вона звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої, 19 березня 2020 року було заведено спадкову справу. При цьому, відповідно до інформації отриманої від приватного нотаріуса Орзіх В.М., вона ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 .. Відповідно до відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР від 19.03.2020 за №1423-07/535, наданої на запит приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., згідно запису у реєстраційній книзі №123 пр.стор.72р. №547, та станом на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради 13.01.1995 за №19-3139. Дата реєстрації 03 квітня 1995 року. В подальшому, як стверджує позивач, у зв`язку з тим, що у неї були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вказану квартиру, для оформлення свідоцтва про спадкування за вказівкою нотаріуса вона звернулась до архіву за отриманням дублікату свідоцтва про право власності на житло покійної ОСОБА_3 , проте, у видачі дублікату їй було відмовлено та повідомлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , належить іншій особі. Пізніше їй стало відомо, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 28 квітня 2020 року о 14:10:31 державним реєстратором Мерзлікіним Д.В. Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер 2-48, виданого 20 березня 1996 року, видавник державний нотаріус Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52292026 від 19.05.2020 16:48:11 було внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_1 ). 17 червня 2020 року вона звернулась до Таїровського відділення поліції в Одеській області із заявою про кримінальне правопорушення, і 17.06.2020 року, на підставі її заяви, було зареєстроване кримінальне провадження №0000894 за ст. 190 ч. 1 КК України за фактом вчинення шахрайських дій та визнано її потерпілою, правову кваліфікацію в подальшому було змінено на ст. 190 ч. 3 КК України. На теперішній час проводиться досудове розслідування у кримінальному проваджені №0000894. Позивач стверджує, що з матеріалів кримінального провадження їй стало відомо, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 була здійснена на підставі підробленого правовстановлюючого документу, а саме: дублікату договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер 2-48 від 05.04.2012, видавник державний нотаріус Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О.. На підставі відповіді Одеського державного нотаріального архіву, наданої на запит слідчого було встановлено, що за реєстровим №2-48, відповідно до якого видано дублікат договору купівлі-продажу на квартиру, зареєстрована інша нотаріальна дія. Тобто, позивач вказує, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , на підставі дублікату якого було здійснено реєстраційну дію, не був посвідчений нотаріально, а державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 була здійснена державним реєстратором 28.04.2020, через 24 роки після укладення та після відкриття спадщини померлої ОСОБА_3 , при цьому, за життя ОСОБА_3 ніколи не виявляла власної волі щодо відчуження належної їй квартири. Таким чином, позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_1 , на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала ОСОБА_3 , а прийнявши у встановленому законом порядку спадщину, з часу її відкриття, вона ОСОБА_2 набула речові права на успадковану квартиру АДРЕСА_1 , а саме: право володіння, право користування і, відповідно, право на захист цих прав. З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 звернулася до суду із відповідним позовом з метою захисту свого порушеного права.

16 лютого 2021 року від Державного реєстратора Мерзлікіна Дениса Володимировича до суду надійшли письмові пояснення, в яких державний реєстратор зазначив про те, що у нього були відсутні підстави для відмови ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , він не мав можливості перевірити достовірність інформації в документах, наданих разом із заявою про державну реєстрацію права власності, окрім інформації з БТІ, так як перевірка відомостей, які зазначені в поданих документах, не передбачена законодавством та він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений реєстраційним законодавством України. Державний реєстратор Мерзлікін Д.В. також зазначив, що він не є експертом та не може визначити, чи є надані документи підробленими та вказана перевірка не входить у його повноваження. Крім того, державний реєстратор посилається на те, що згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктам «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням ним рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, на думку державного реєстратора, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час приведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ), на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішення речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, на думку державного реєстратора, позовні вимоги ОСОБА_2 не можуть бути задоволені, з огляду на їх суперечність положенням ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню.

У судовому засіданні 15 вересня 2021 року представник позивача позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 15 вересня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні в повному обсязі, з підстав того, що ОСОБА_1 ніколи не укладав спірний договір купівлі-продажу квартири, ніколи не звертався до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , та ніколи не був власником зазначеної квартири.

Відповідач Державний реєстратор Мерзлікін Денис Володимирович про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 15 вересня 2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності суд не повідомив.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора Мерзлікіна Дениса Володимировича про визнання недійним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності задоволено частково.

Суд витребував у ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено,

встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, у разі набрання рішенням законної сили, воно є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 , та підставою для державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після скасування відповідних обтяжень, накладених на квартиру АДРЕСА_1 ,

Судом стягнуто з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 (дев`ятсот вісім) грн.

В апеляційній скарзі адвокат Бикова Оксана Володимирівна в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Учасникам справи судові повістки неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси місця їх проживання та перебування, однак надіслана судом кореспонденція повернулась до суду із довідками поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Вантік Наталії Миколаївни в інтересах позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386, 391 ЦК України.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Згідно статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Незаконне володіння це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За правилами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 січня 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради згідно розпорядження (наказом) від 13.01.1995 за №54504, на праві приватної власності належала квартира, яка розташована в АДРЕСА_4 , загальною площею 32,4 кв.м. Свідоцтво про право власності на житло зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №19-3139 (т. 1, а.с. 19).

Право власності на зазначену квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі №123 пр., стор. 72, р. №547 (т. 1, а.с. 17).

03 вересня 2015 року ОСОБА_3 було складено заповіт, з якого вбачається, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день її смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 , заповіт був посвідчений 03 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жигаліною Ю.І., зареєстровано в реєстрі за №476. (т. 1, а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторно), виданого 12 травня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т. 1, а.с. 13).

Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що 19 березня 2020 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. звернулася ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 175).

На підставі заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. було заведено спадкову справу №6/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позивача ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

У подальшому, з метою отримання оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру, яка розташована в АДРЕСА_4 , для оформлення свідоцтва про спадкування, за вказівкою нотаріуса ОСОБА_2 звернулась до архіву за отриманням дублікату свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, у видачі дублікату ОСОБА_2 було відмовлено та повідомлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , належить іншій особі.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 28 квітня 2020 року о 14:10:31 державним реєстратором Мерзлікіним Денисом Володимировичем Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області, на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер: 2-48, виданого 20.03.1996, видавник: державний нотаріус Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52292026 від 19.05.2020 16:48:11 було внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН НОМЕР_1 ) (т. 1, а.с. 123).

17 червня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Таїровського відділення поліції в Одеській області із заявою про кримінальне правопорушення, і 17.06.2020, на підставі її заяви, було зареєстроване кримінальне провадження №0000894 за ст. 190 ч. 1 КК України за фактом вчинення шахрайських дій та визнано її потерпілою, у подальшому, постановою слідчого, слідчого відділення Таїровського ВП Київського ВП в м. Одеси від 26.06.2020 було змінено правову кваліфікацію кримінального провадження №0000894 з ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 3 ст. 190 КК України, відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 2, а.с. 1-2).

Так, зі змісту витребуваних судом копій матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000894 (т. 1 а.с. 224-250, т. 2 а.с. 1-126), вбачається наступне.

В ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи, маючи злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, а саме квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 здійснили перереєстрацію вказаного нерухомого майна на ОСОБА_1 .

Слідством встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , передана у приватну власність ОСОБА_3 , на підставі ордера №20 серії КР від 10.02.1992, виданого рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів м. Одеси від 07.02.1992 та розпорядженням органу приватизації №54604 від 13.01.1995.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 13.01.1995, посвідченого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів про те, що квартира дійсно належить ОСОБА_3 , яка зареєстрована і записана в реєстровій книзі за №19-3139.

Згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлено, що об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 - являє собою квартиру, загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 18 кв.м.

Також, встановлено, що 03 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жигаліною Ю.І. посвідчено заповіт ОСОБА_3 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка на випадок своєї смерті, розпорядилася передати в заповіт все своє майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , документ зареєстровано в реєстрі за №476.

Керівником Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_4 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , відповідно до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 08 жовтня 2019 року складено відповідний актовий запис №10285.

В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округа Орзіх В.М., 07 жовтня 2019 року відкрито спадкову справу №6/2020 до майна померлої ОСОБА_3 , а саме до квартири АДРЕСА_1 , спадкоємцем якої є ОСОБА_2 ..

На теперішній час, в ході досудового розслідування встановлено, що згідно відомостей із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, на квартиру АДРЕСА_1 , 28 квітня 2020 року на підставі дублікату договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер 2-48, виданий 20.03.1996 державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О. здійснено перереєстрацію на ім`я ОСОБА_1 .. Вказані відомості внесено Державним реєстратором Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіним Д.В..

З метою встановлення обставин переоформлення квартири, яка є об`єктом кримінального правопорушення, за адресою: АДРЕСА_4 , направлено запит до Одеського державного нотаріального архіву та відповідно до отриманої відповіді встановлено, що за реєстровим номером 2-48, відповідно до якого видано дублікат договору купівлі-продажу від 20.03.1996 на квартиру: АДРЕСА_4 , зареєстровано нотаріальна дія, а саме за №13-2126 договір купівлі-продажу на 549/1000 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

Крім того, державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О. видано дублікат замість втраченого, договору купівлі-продажу квартири за реєстрованим №13-2126, який зареєстровано в реєстрі за №2-48 від 05.04.2012, на 549/1000 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

Таким чином, в ході досудового слідства встановлені об`єктивні дані, що документи, які стали підставою для внесення відомостей держаним реєстратором Мерзлікіним Д.В. до Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, та вчинення реєстрацій дій, що визначають право власності за ОСОБА_1 , є підробленими.

Постановою старшого слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одеси ГУНП в Одеській області від 26 червня 2020 року квартиру, загальною площею 32,4 кв.м, (житлова площа 18 кв.м), яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню №0000894, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2020 року.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Чаплицького В.В. від 15 липня 2020 року за клопотанням старшого слідчого Таїровського ВП СВ Київського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області Єремейчук А.М., погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 Злим Л.М. про арешт майна у кримінальному провадженні №0000894 від 17.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, було накладено арешт на квартиру загальною площею 32,4 кв.м, (житлова площа 18 кв.м), яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом заборони розпорядження зазначеним майном.

В матеріалах кримінального провадження №0000894 містяться також пояснення ОСОБА_1 від 25.07.2020 зі змісту яких вбачається, що приблизно років 30 тому до нього звернулася ОСОБА_5 та попросила надати їй його паспорт, це було у 1996 році, він надав їй свій паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 від 13 жовтня 1997 року, так як у них склалися довірчі відносини, між ними навіть була близькість. Він, в свою чергу, передав паспорт ОСОБА_5 , запитав у неї, з якою метою вона у нього бере паспорт, на що вона сказала, що хоче зробити йому сюрприз. У 1996 році ОСОБА_5 віддала йому його паспорт, в якому місяці це було він точно не пам`ятає. Що вона говорила йому, коли віддала паспорт, він не пам`ятає. Періодично вони з ОСОБА_5 зустрічались у нього вдома, бувало таке, що і в неї зустрічались. У лютому-березні 2019 року він заїхав до ОСОБА_5 , постукав у двері, залишив в дверях записку, та попросив передзвонити на його номер. Через декілька днів до нього на його мобільний телефон передзвонила жінка, яка представилася як ОСОБА_6 , яка повідомила, що доглядала ОСОБА_5 і сказала, щоб він приїхав до квартири АДРЕСА_1 , коли він приїхав в квартиру, ОСОБА_7 повідомила, що він є власником квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 1996 року, які там ще були документи він не пам`ятає. ОСОБА_7 дала йому договір купівлі-продажу.

На питання, яким чином здійснювалась реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 пояснив, що в квітні-травні він найняв юриста, номер якого він знайшов на дошці оголошень, який саме номер, він не пам`ятає, будь-які договори не укладались. Він зробив витяг з реєстру нерухомості віддав його йому, де він ОСОБА_1 був вказаний власником.

На питання, які документи, і кому він надавав для оформлення права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості, ОСОБА_1 пояснив, що він надавав договір купівлі-продажу від 1996 року і свої документи, що підтверджували його особу.

ОСОБА_1 пояснив, що він особисто нікуди не ходив, була видана довіреність на даного юриста, у якого саме нотаріуса він не пам`ятає. Він приходив в офіс до нотаріуса в квітні місяці. Даного нотаріуса йому порадив юрист. Коли він попросив юриста переоформити особові рахунки на себе, він в якийсь момент загубився з даним договором купівлі-продажу від 1996 року. На скільки він пам`ятає його звали ОСОБА_8 . Він зв`язувався з юристом за номером телефону, за яким саме він не пам`ятає. Більш докладної інформації він не пам`ятає.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що документи, які стали підставою для внесення відомостей держаним реєстратором ОСОБА_9 до Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, та вчинення реєстрацій дій, що визначають право власності за ОСОБА_1 , а саме: дублікат договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер: 2-48, виданий 20.03.1996 державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О., є підробленим.

Згідно вимог частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 року, було роз`яснено, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 19 Цивільного процесуального кодексу України.

Як унормовано ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу квартири не укладався, дублікат договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер: 2-48, виданий 20.03.1996 державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О., є підробленим, він є нікчемним, тобто таким, що не створює жодних юридичних наслідків, то, відповідно право власності на спірне майно квартиру АДРЕСА_1 , за цим договором ОСОБА_1 не набуто, в силу нікчемності зазначеного договору, яка встановлена ст. 220 Цивільного кодексу України.

Таким чином, власником спірної квартири до моменту незаконної реєстрації права власності за ОСОБА_1 була ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 січня 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 13.01.1995 за №54504, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої за заповітом є ОСОБА_2 , чиї інтереси в даному випадку порушені.

ОСОБА_2 спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла, але свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 отримати не змогла, оскільки право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі підроблених документів.

Згідно статті 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Таким чином, приймати рішення про відчуження майна (визначати його правову долю) має право лише його власник, оскільки за договором купівлі-продажу продавець зобов`язаний передати не лише саме майно, а й право власності на нього. Тільки за такої умови у покупця може виникнути відповідне право. Продавець не може передати покупцеві те, на що він сам не має права. Якщо продавець товару (майна) не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

За змістом ч. 1 ст. 388 ЦK України передбачено необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка в подальшому здійснила продаж цього майна відповідачу.

Враховуючи, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі підроблених документів, тому можна вважати, що він набув право власності на квартиру без відповідної правової підстави, квартира вибула зі спадкової маси іншим шляхом, у зв`язку з чим, вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідача та повернута ОСОБА_2 , як єдиному спадкоємцю за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка спадщину прийняла шляхом своєчасного звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З урахуванням зазначених вище роз`яснень Пленуму Верховного суду України, позов ОСОБА_2 про витребування у ОСОБА_1 на її ОСОБА_2 користь квартиру АДРЕСА_1 , є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову про витребування майна, у разі набрання ним законної сили, є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , та підставою для державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після скасування відповідних обтяжень, накладених на спірну квартиру.

При цьому, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову в частині зазначення у резолютивній частині рішення про нікчемність правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 20.03.1996 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки нікчемність дублікату договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , була встановлена судом в мотивувальній частині рішення, а зазначення у резолютивній частині рішення про нікчемність правочину не є тим способом захисту, який здатен поновити порушені права позивача.

Крім того, суд зазначає, що Державний реєстратор Мерзлікін Д.В. не є належним відповідачем у даній справі.

Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час звернення позивача з позовом) визначено порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Законом України від 05 грудня 2019 року №340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 13 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі №569/15704/18р.

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності.

В той же час спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Отже позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності не може бути звернена до посадової особи, органу місцевого самоврядування. Державний реєстратор, нотаріус, приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (провадження №14-397цс19).

Таким чином, Державний реєстратор Мерзлікін Д.В. не є належним відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим, судові витрати на нього судом не покладаються.

Посилання адвоката Бикової Оксани Володимирівни в інтересах відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що в судовому засіданні доведено, що відповідач ОСОБА_1 спірний договір купівлі-продажу не укладав, що виключає судовий захист прав ОСОБА_2 у обраний нею спосіб, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія судів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі підроблених документів, тому вважається, що він набув право власності на спірну квартиру без відповідної правової підстави, квартира вибула зі спадкової маси іншим шляхом, у зв`язку з чим, вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідача та повернута ОСОБА_2 як єдиному спадкоємцю за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка спадщину прийняла шляхом своєчасного звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Й, навпаки, відповідачем ОСОБА_1 не надано суду першої інстанції належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що він не порушував прав та законних інтересів позивачки.

Узагальнюючи захист порушеного права шляхом застосування статей 330, 388 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження 61-47178ск18) дійшов наступного правового висновку: «Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача».

Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що документи, які стали підставою для внесення відомостей держаним реєстратором ОСОБА_9 до Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, та вчинення реєстрацій дій, що визначають право власності за ОСОБА_1 , а саме: дублікат договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу, серія та номер: 2-48, виданий 20.03.1996 державним нотаріусом Одеського державного нотаріального архіву Верезуб К.О., є підробленим.

Таким чином, власником спірної квартири до моменту незаконної реєстрації права власності за ОСОБА_1 була ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.1995 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради згідно із розпорядженням (наказом) від 13.01.1995 за №54504, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якої за заповітом є ОСОБА_2 , чиї інтереси у даному випадку порушені.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_1 на підставі підроблених документів, тому він набув право власності на квартиру без відповідної правової підстави й квартира вибула зі спадкової маси іншим шляхом поза волею спадкодавця, у зв`язку з чим, вказана квартира має бути витребувана з володіння відповідача та повернута ОСОБА_2 , як єдиному спадкоємцю за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У даному випадку позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_1 порушує її права на спірне майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засадам верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бикової Оксани Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік