ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/572/22

Головуючий у першій інстанції Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/741/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Патук А.А.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернігів, Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернігова та Міністерства оборони України на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2023 року (місце ухвалення м. Новгород-Сіверський, дата складання повного рішення 09.03.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів, Міністерства оборони України про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів, Міністерства оборони України про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування посилалась на те, що більше 30 років тому позивачка з дозволу керівництва військомату заселилася і зареєструвалася у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій безперервно проживає та зазначає, що керівництвом військомату їй була надана домова книга для реєстрації у квартирі, дозвіл на вселення у квартиру був наданий в усній формі. Ордер на вселення у квартиру не надавався, ніяких угод з приводу користування квартирою не укладалось, плати за проживання не сплачувала протягом всього строку проживання.

Позивачка зазначає, що 21.09.2016 КЕВ м. Чернігів звернулося до неї з письмовою вимогою звільнити займане приміщення до 01.11.2016, посилаючись на свідоцтво про право власності на це приміщення, проте позивачка не погоджується з такими вимогами посилаючись на те, що проживає в квартирі більше тридцяти років, іншого житла не має, правомірно проживає у вказаній квартирі, оскільки добросовісно заволоділа нею, при цьому посилається на рішення Верховного Суду від 14.08.2019 у справі № 739/1987/16-ц.

Вказує, що спірна квартира на балансі у міській раді не перебуває та їй невідомо про власника, відсутня будь-яка документація на підтвердження права власності і в Новгород-Сіверському МБТІ, отже квартира, якою володіє і в ній проживає позивачка є безхазяйним майном, власник якого невідомий, тому в обґрунтування позову посилаючись на постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», постанову Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц, позивачка у позові просить визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у будівлі А-1 під номером а-3; доручити Новгород-Сіверській міській раді Чернігівської області провести обстеження квартири у якій позивачка проживає і володіє нею за адресою: АДРЕСА_1 та приміщення у якому зберігає тверде паливо за адресою: АДРЕСА_2 та скласти відповідний акт, у якому вказати з якого часу позивачка користується ними.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 28.02.2023 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів на користь ОСОБА_1 4 174, 60 грн судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що наявні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 з 12.07.1986 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 , спірними приміщеннями, які вона вважає своїм житлом користується впродовж триваючого періоду - більше 30 років, отже довела, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, таким чином набуває право власності на це майно за набувальною давністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернігова (далі - КЕВ м. Чернігів) та Міністерство оборони України подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції від 28.02.2023, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги КЕВ м. Чернігів посилається на те, що судом першої інстанції справу розглянуто однобічно, не повно встановлено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки всім доказам, порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Посилається, що залучивши КЕВ м. Чернігів в якості співвідповідача було судом направлено копію позовної заяви та доданими до неї, які мали дуже низьку якість, нечитабельний вигляд, що позбавило КЕВ м. Чернігів можливості прочитати більшу частину тексту позову. Клопотання про витребування матеріалів позовної заяви належної якості судом розглянуто не було, як і не було вирішено клопотання КЕВ м. Чернігів про відкладення розгляду справи, судова повістка про виклик до суду отримана була КЕВ м. Чернігів з порушенням строків, крім того взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції представник КЕВ м. Чернігів був позбавлений можливості у зв`язку з об`єктивними побоюваннями представника щодо власної безпеки.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що ОСОБА_1 ордер на вселення до займаного нею приміщення не надавався і не міг надаватися, оскільки приміщення Новгород-Сіверського районного військомату є нежитловим приміщенням. Тобто позивачка вселилась в спірне приміщення без належних на те правових підстав. Жодних документів, на підставі яких позивачка була вселена до спірного приміщення, або які б підтверджували її право на користування зазначеним спірними приміщеннями, не має.

Зазначає, що приміщення Новгород-Сіверського райвійськомату є військовим майном та належить до державної власності, а отже власник приміщення відомий і набути право власності на державне (військове) майно у неї не буде підстав.

Позивачкою не доведено безперервності володіння даним майном, жодних доказів до позовної заяви не додано (наприклад розрахункові книжки по розрахунку за електроенергію або інші комунальні послуги або ж квитанції).

За доводами скарги, на балансі та на обслуговуванні у КЕВ м. Чернігова на праві оперативного управління, як суб`єкта Міністерства оборони України обліковується державне майно - комплекс (цілий, частка 1/1) загальною площею 662.2 кв. м., який складається з нежитлової будівлі А1, площею 531,2 кв.м. сараю та погребу, а отже спірне приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_1 є військовим майном, яке відноситься до державної власності, а отже не може мати і не має статусу безхазяйної речі, як помилково стверджує позивачка, оскільки об`єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці на праві постійного користування за Міністерством оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів, призначенням якої є розміщення та постійна діяльність Збройних Сил України, що узгоджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування необґрунтованості та незаконності рішення суду першої інстанції від 28.02.2023 Міністерство оборони України посилається, що місцевим судом проігноровано та не враховано доводи, наведені Міністерством оборони України у відзиві на позовну заяву та підтримані безпосередньо в судовому засіданні, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а саме - не враховано аргументацію Міністерства оборони щодо правового статусу земельної ділянки, на якій розміщується спірне нерухоме майно та самого майна, яке є предметом спору.

Апелянт зазначає, що КЕВ м. Чернігова на праві оперативного управління закріплено військове майно (перебуває на балансі та обслуговуванні) - комплекс (цілий, частка 1/1) загальною площею 662.2 кв.м., який складається з нежитлової будівлі А1, площею 531,2 кв.м. сараю та погребу. Крім того, об`єкт нерухомості - нежитлова будівля, що розташовується за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться на земельній ділянці на праві постійного користування за Міністерством оборони України (в особі КЕВ м. Чернігів).

За вказаною адресою за КЕВ м. Чернігова житлових приміщень, в тому числі і службових, не обліковується. Рішення про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових у Міністерстві оборони України та відповідному органі місцевого самоврядування не приймалося. Таким чином, фактично спірне нерухоме майно є державною власністю, а саме військовим майном, розміщеним на землях оборони, облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача яких здійснюється у спеціальному порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За доводами апеляційної скарги, висновок суду, зокрема щодо добросовісності та безтитульності володіння позивачкою спірним нерухомим майном, не відповідає дійсним обставинам справи, суперечить, доказам, які надавалися учасниками справи та спростовується рішеннями судів, які були ухвалені раніше.

Апелянт зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 1993 року ОСОБА_1 чинить перешкоди власнику майна в реалізації ним своїх прав, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 неодноразово звертались до позивачки листами з вимогою звільнити самовільно зайняте нерухоме майно державної власності, однак, позивачка такі вимоги не визнавала. Позивачка, під час вселення у спірне приміщення без належних правових підстав, не могла не знати, що воно розташоване в ІНФОРМАЦІЯ_2 , є військовим майном та належить до державної власності, а отже власник приміщення відомий і набути право власності на державне (військове) майно у неї в майбутньому не буде підстав.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та доданих до них матеріали справи, проте відзиви на апеляційні скарги до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що згідно рішення Чернігівського апеляційного суду від 24.11.2021 (а.с. 18-24) в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської Ради депутатів від 04.05.1964 року №169 визнано право власності за Новгород-Сіверським райвійськоматом на домоволодіння у складі: будинку, сараю та погребу, розташованих по АДРЕСА_4 .

Встановлено, що відповідно до рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 26.01.2011 вул. Свердлова перейменовано на вул. Козацьку.

Згідно із копією реєстрової книги № 3 для реєстрації документів на право користування земельними ділянками, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 закріплено за військовим комісаріатом.

Відповідно до копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 з 12.07.1986 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 у справі № 2-201 відмовлено у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_1 про виселення із займаного жилого приміщення по АДРЕСА_1 (а.с. 8, том 1). Як вбачається із вказаного рішення у справі № 2-201, ОСОБА_1 з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру із дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири, як службової, вказаним рішенням не встановлювався. Рішення суду у справі №2-201 мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилась у вказане приміщення на законних підставах, і у зв`язку із переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле, може бути виселена тільки із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР.

На виконання наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03.01.2006 року «Про взяття на баланс нерухомого майна квартирно-експлуатаційними відділами (частинами) та забезпечення військових частин комунальними послугами, енергоносіями та паливом», здійснено передачу основних засобів Новгород-Сіверсько-Семенівським ОРВК на баланс КЕВ міста Чернігова. Згідно з актами прийняття- передачі основних засобів, затверджених 06.03.2008, на баланс КЕВ міста Чернігова передано будівлю Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, гараж та бокси, туалет, що знаходяться по АДРЕСА_2 .

Розглянувши клопотання військового комісара, 25.02.2010 Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення № 12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності, з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ м.Чернігів на будівлі і споруди ІНФОРМАЦІЯ_4 , що розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня.

Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вище зазначеного рішення 19.03.2010 видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - комплекс за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16, том 1). Згідно із характеристикою об`єкта, будинок АДРЕСА_2 складається із нежитлової будівлі 1А, площею 531,2 м2, сховища для техніки 1Б, площею 128,4 м2, вбиральні 1б, площею 2,6 м2.

КЕВ міста Чернігів 21.09.2016 звернулось до ОСОБА_1 із претензією № 53, в якій ставилась вимога про звільнення займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_1 до 01.11.2016.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради, Квартирно-експлутаційного відділу м. Чернігова про визнання неправомірним та скасування рішення міської ради та скасування свідоцтва про право власності.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017 в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 14.08.2019 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 10-16).

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, КЕВ м. Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування п.2 рішення № 12 від 25.02.2010 Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України та скасування виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області свідоцтва, серія НОМЕР_1 від 19.03.2010 на право власності.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24.11.2021, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021 скасовано та «Визнано неправомірним та скасовано п.2 рішення № 12 від 25.02.2010 виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області: Надати дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою, в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів на будівлі і споруди ІНФОРМАЦІЯ_4 , що розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військкомату; сховище для техніки; вбиральня. - в частині приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .»

Визнано неправомірним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області.

Встановлено, що земела ділянка, на якій знаходиться спірне нерухоме майно знаходится на земельній ділянці на праві постійного користування за Міністерством оборони України (в особі КЄВ м.Чернігів), також на праві оперативного управління закріплене військове майно (перебуває на балансі та обслуговуванні) комплекс (цілий, частка 1/1) загальною площею 662.2 м2, який складається з нежитлової будівлі ОСОБА_3 , площею 531,2 м2, сараю та погребу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 з 12.07.1986 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 , спірними приміщеннями, які вона вважає своїм житлом користується впродовж триваючого періоду - більше 30 років, отже довела, що добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, таким чином набуває право власності на це майно за набувальною давністю.

Однак погодитись з такими висновками районного суду не може апеляційний суд, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об"єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що більше 30 років тому позивачка з дозволу керівництва військомату заселилася і зереєструвалася у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у якій безперервно проживає, при цьому вказує, що керівництвом військомату їй була надана домова книга для реєстрації у квартирі, дозвіл на вселення у квартиру був наданий в усній формі, на підставі чого вважає, що має право на визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З врахуванням наведеного, доводи апеляційних скарг КЕВ м. Чернігова та Міністерства оборони України заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки як встановлено матеріалами справи спірне майно мало титульного власника, таким чином позивачка вселяючись у спірне приміщення, без належних правових підстав, не могла не знати, що це є приміщення Новгород-Сіверського райвійськомату, яке є військовим майном та належить до державної власності, а отже власник приміщення відомий і набути право власності на державне (військове) майно у неї не буде підстав.

Зазначене свідчить, що позивачка була обізнаною про власника на спірне приміщення, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.

Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо в момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю.

Як вбачається з копії постанови Чернігівського апеляційного суду від 24.11.2021 (а.с. 18-24), згідно із копією реєстрової книги №3 для реєстрації документів на право користування земельними ділянками, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 закріплено за військовим комісаріатом.

Рішенням Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 у справі № 2-201 відмовлено у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_1 про виселення із займаного жилого приміщення по АДРЕСА_1 (а.с.8, том 1). Як вбачається із вказаного рішення у справі №2-201, ОСОБА_1 з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру із дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири, як службової, вказаним рішенням не встановлювався. Рішення суду у справі № 2-201 мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилась у вказане приміщення на законних підставах, і у зв`язку із переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле, може бути виселена тільки із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР.

На виконання наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03.01.2006 року «Про взяття на баланс нерухомого майна квартирно-експлуатаційними відділами (частинами) та забезпечення військових частин комунальними послугами, енергоносіями та паливом», здійснено передачу основних засобів Новгород-Сіверсько-Семенівським ОРВК на баланс КЕВ міста Чернігова. Згідно з актами прийняття - передачі основних засобів, затверджених 06.03.2008, на баланс КЕВ м. Чернігова передано будівлю Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, гараж та бокси, туалет, що знаходяться по АДРЕСА_2 .

Зазначені вище обставини встановлені постановою Верховного Суду від 14.08.2019, якою задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017 та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 10-16), та постановою Чернігівського апеляційного суду від 24.11.2021, яка набрала законної сили (а.с. 18-24).

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що позивачка була обізнана про те, що володіє чужою річчю.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивачка ОСОБА_1 , не є добросовісним набувачем спірного приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд констатує, що особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав, зокрема, якщо доведе їх наявність у неї.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, а тому доводи апеляційних скарг є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційні скарги задовольняються, з ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України слід стягнути у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 6261,48 грн, на користь КЕВ м. Чернігів - 6261,90 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернігова та Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 лютого 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів, Міністерства оборони України про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр.-т Повітрофлотський, 6, ) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 6261,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів (14007, м. Чернігів, вул.. Володимира Дрозда, 19, код ЄДРПОУ 0835173) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 6261,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 23.05.2023.

Головуючий Судді: