ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2805/23 Справа № 211/2851/22 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 211/2851/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі за текстом АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 08 квітня 1999 року відповідно до наказу № 102 від 08 квітня 1999 року працював на посаді машиніста електровоза у Криворізькому локомотивному депо (ТЧ-2 Кривий Ріг).

21 червня 2022 року звільнений із займаної посади в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 363/ОС від 20 червня 2022 року.

З 2017 року по 2022 року йому надавалась щорічна тарифна відпустка за графіком. З цього приводу він звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак матеріальна допомога була йому надана не в повному розмірі, а саме: у 2017 році 2 241,77 гривень, у 2018 році 2 709,58 гривень, у 2019 році 2 986,17 гривень, у 2020 році 2 995,12 гривень, у 2021 році 4 540,00 гривень, у 2022 році 0,00 гривень.

В обґрунтування відмови виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у повному розмірі, керівник посилався на спільну Постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31 травня 2017 року, якою постановлено застосувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом.

Не погоджується з вказаним рішенням, оскільки пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття вищезазначеної спільної Постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 гривень. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000 гривень.

Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 гривень, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2 000 гривень. Вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору.

Крім того, відповідач у всупереч вимог п. 3.2.21 Галузевої угоди, п. 3.1.18 Колективного договору Придніпровської залізниці, п. 3.1.17 Колективного договору Криворізького локомотивного депо та Наказу № 363/ОС від 20 червня 2022, не виплатив йому у зв`язку з виходом на пенсію матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 6 середньомісячних заробітків, що складає 142 384,20 гривень.

Так як відповідач при звільненні 20 червня 2022 року не провів з позивачем повний розрахунок, а саме не виплатив недоплачену суму матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію, то він має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення 20 червня 2022 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру середнього заробітку в сумі 1 010,49 гривень за робочій день.

Оскільки відповідачем безпідставно відмовлено у відшкодуванні йому недоплаченої суми матеріальної допомоги та не виплачено матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію, позивач просить задовольнити заявлені вимоги та задовольнити вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У зв`язку з викладеним просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 13 123,36 гривень недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2022 роки (включно) та зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цієї суми в порядку, передбаченому Законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159; стягнути з відповідача на користь позивача 142 384,20 гривень одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільнені на пенсію вперше (шість середньомісячних заробітків); стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22 червня 2022 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 1 010,49 гривень середньоденного заробітку.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік в сумі 6623,36 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 червня 2022 року (дата звільнення) по 27 грудня 2022 року (дата винесення рішення) включно в сумі 6 623,36 гривень. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1 984 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 6 500 гривень заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2022 рік; нарахування та виплатити компенсації втраченої частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; 142 384,20 гривень одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію вперше (шість середньомісячних заробітків); середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 22 червня 2022 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 1010,49 гривень середньоденного заробітку та ухвалити нове рішення по суті незадоволених позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що дія п. 3.2.21 Галузевої угоди на 2002-2006 роки, яка є чинною на цей час, п. 3.1.18 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, який є чинним по цей час, п. 1.4, п. 3.1.17 (розділ 3 Оплата праці) Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2-12 роки, який чинний по цей час призупинена протоколом № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року. Вказаний протокол № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року не може бути належним та допустимим доказом призупинення чи відміни вищезазначених пунктів Галузевої угоди та Колективних договорів оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набув чинності з 24 березня 2022 року, а тому, станом на 14 березня 2022 року в АТ «Українська залізниця» взагалі були відсутні підстави призупиняти окремі положення чи відміняти Галузеву угоду та Колективний договір.

Закон України «Про правовий режим воєнного стану» не містить у собі таких заходів, як призупинення дію положень Галузевої угоди.

Копія витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, згідно якого прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою та Колективними договорами, не є документом управлінської діяльності АТ «Українська залізниця». Копія витягу протоколу не містить в собі обов`язкові реквізити відсутні підписи учасників засідання, тому та не може бути належним та допустимим доказом у справі, тому, на думку скаржника, виникають сумніви у його достовірності.

Підсумовуючи, наголошує, що в матеріалах справи відсутній жоден належний та допустимий доказ, який би підтверджував призупинення пунктів Галузевої угоди та Колективних договорів, які регулюють виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної та додаткової допомоги при виході на пенсію вперше.

Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно наказу № 363/)С від 20 червня 2022 року визначено виплатити позивачу 6 середньомісячних заробітків (посадових окладів). Таким чином відповідач не виконує власний наказ та підтверджує відсутність призупинення окремих положень Галузевої угоди та Колективних договорів, що регулюють такі виплати.

Посилається, що судом невірно обраховано належну до виплати суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, у зв`язка з тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2002 рік в сумі 6 500 гривень та стягнення 142 384,20 гривень одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію вперше (шість середньомісячних заробітків), що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині.

Звертає увагу, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідач не проводив відповідні консультації та не інформував Первинну профспілкову організацію Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо, що діє на підприємстві про намір призупинення окремих положень Галузевої угоди та Колективних договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» зазначає, що рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній позивачем ОСОБА_1 частині є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення недоплаченої матеріальної допомоги за 2017-2021 роки та задовольнити апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, було визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, на думку відповідача, з урахуванням положень статей 203 та 215 ЦК України, умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 року змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Зазначає, що суд не врахував правові висновки у зразковій справі Верховного Суду №200/9195/19 та у постанові у справі № 377/424/17 щодо застосування, як розрахункової величини, прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.

Також вважає, що позивач, звернувшись до суду в серпні 2022 року, пропустив строк звернення до суду, при цьому не надав суду належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, апеляційний суд приходить до висноку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» підлягають залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 08 квітня 1999 року по 21 червня 2022 року працював у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». (а.с. 10-12)

21 червня 2022 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 363/ОС від 20 червня 2022 року. (а.с. 13)

У період з 12 липня 2017 року 23 серпня 2017 року, з 12 січня 2018 року 23 лютого 2018 року, з 08 серпня 2019 року - 20 вересня 2019 року, 08 жовтня 2020 року 21 листопада 2020 року, з 03 липня 2021 року -16 серпня 2021 року, з 28 травня 2022 року 20 червня 2022 року позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу він при наданні відпустки з особовою заявою звернувся до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5. Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні (а.с. 16, 22).

Відповідно наданих суду табуляграм позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: у 2017 році 2 241,77 гривень (а.с.18), у 2018 році 2 709,58 гривень (а.с. 18 зворот), у 2019 році 2 986,17 гривень (а.с. 19), у 2020 році 2 995,12 гривень (а.с. 19 зворот), у 2021 році 4 540,00 гривень. ( а.с. 20)

Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, який є чинним станом на 2019 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом»

У періоди з 12 липня 2017 року по 23 серпня 2017 року, з 12 січня 2018 року по 23 лютого 2018 року, з 08 серпня 2019 року по 20 вересня 2019 року, з 08 жовтня 2020 року по 21 листопада 2020 року, з 03 липня 2021 року по 16 серпня2021 року, 28 травня 2022 року по 20 червня 2022 року позивачу надавалась щорічна відпустка. (а.с. 22)

Відповідно до наданих табуляграм, позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у наступних розмірах: у 2017 році 2 241,77 гривень, у 2018 році 2 709,58 гривень, у 2019 році 2 986,17 гривень, у 2020 році 2 995,12 гривень, у 2021 році 4 540,00 гривень.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилався на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.5 Колективного договору.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору.

При цьому, суд дійшов висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, Колективним договором.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік та 2021 рік відповідно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь позивач недоплачену матеріальну допомогу в загальній сумі 6 623,36 гривень.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум в порядку, передбаченому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем при зверненні до суду з позовом не складено розрахунок компенсації, не пред`явлено вимогу про стягнення відповідних сум, а заявлена вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум, є неналежним способом захисту порушеного права. Зазначена обставина не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про стягнення грошових сум. Окрім того, позивачем не конкретизовано період, за який має бути нарахована компенсація.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 6 500 гривень та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію вперше (шість середньомісячних заробітків), суд першої інстанції виходив з того, що з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан та, відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Українська залізниця» призупинила виплати, передбачені Галузевою угодою та Колективними договорами.

Суд звернув увагу, що виплати позивачеві призупинено, а не відмовлено у їх виплаті, у зв`язку з чим звернення позивача з цієї підстави до суду є передчасним та не позбавляє останнього у майбутньому, після закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництвом АТ «Українська залізниця», звернутися до суду з такими вимогами, у випадку якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції прийнявши до уваги, що відповідач на день звільнення позивача з займаної посади 21 червня 2022 року не провів виплату позивачеві всіх належних сум не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2021 роки в сумі 6 623,36 гривень, встановивши, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований станом на 17 серпня 2022 року склав 57 597,93 гривень, що більш ніж у 8 разів перевищує розмір заборгованості із невиплаченої позивачу при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, що є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, врахувавши висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, дійшов висновку про стягнення коштів в сумі 6 623,36 гривень, що на думку суду буде справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди»,зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.інш.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, який є чинним станом на 2021 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 гривень.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць,був встановлений на рівні 1600 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 гривень.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1762 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2205,50 гривень, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 гривень.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2508,75 гривень, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 гривень.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2197 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2746,25 гривень, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 гривень.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2481 гривень, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 3101,25 гривень, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 гривень.

Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 гривень, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 гривень.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору, й доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними та не спростовують наведеного.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано положення статті 9КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю,є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Колегією суддів апеляційного суду не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили.

Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Не можна погодитись й з посиланнями відповідача в апеляційній скарзі на положення статей 203, 215 ЦК України, як підставу для визнання недійсним колективного договору, як такого, що суперечить умовам пункту 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII, з вищенаведених підстав.

До того ж, у даному випадку, варто зауважити й на тому, що Верховний Суд України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 дійшов висновку, що «враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину». Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц (провадження № 61-28768св18).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24 жовтня 2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31 березня 2017 року спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення, у період з 2017 року по 2021 рік, у розмірі 6 623,36 гривень є неправомірними, й ці суми підлягають стягненню в судовому порядку.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача АТ «Українська залізниця» на правові висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04 листопада 2020 року у справі № 200/9195/19-а, колегією суддів не приймаються, оскільки це рішення не стосується норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Погоджується колегія суддів й з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік у сумі 6 500 гривень та стягнення одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті при звільненні на пенсію вперше в сумі 142 384,20 гривень (шість середньомісячних заробітків) з огляду на наступне.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

В той же час, відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на території України введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду справи.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені положеннями ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.

15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ХІ, який набув чинності 24 березня 2022 року і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Пунктом 2 Розділу «Прикінцеві положення» ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Отже, положення ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Згідно з копією Витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у п. 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики».

Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктом 3.1.5 та 3.1.17 Колективного договору, їх призупинення відповідачем відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасованим, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, в тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що виплати позивачеві було призупинено, тому звернення позивача з цієї підстави до суду не позбавляє останнього після закінчення воєнного стану звернутися до суду з такими вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок. у зв`язку з чим колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , як необґрунтовані.

З огляду на вказане, посилання позивача в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду першої інстанції в цій частині та на неправомірність дій відповідача є безпідставним.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум з огляду на наступне.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача в цій частині, суд першої інстанції зауважив, що позивачем при зверненні до суду не складено розрахунок заявленої ним компенсації, не заявлено вимогу про стягнення відповідних сум, а заявлена вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум є неналежним способом захисту порушеного права. Також суд роз`яснив, що зазначена обставина не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом про стягнення грошових сум.

Апеляційна скарга позивача також не містить обґрунтувань щодо незгоди позивача із вказаним висновком суду.

Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення належних виплат, також було вирішено судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до положень ч.2 ст.233 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п.3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16).

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

З наведеного, суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу у застосуванні позовної давності до заявлених позовних вимог і доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегією суддів не приймаються.

Як на порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення в апеляційній скарзі позивач посилається на ту обставину, що відповідачем було подано відзив на його позовну заяву, до відзиву додано квитанцію про направлення позивачу копії відзиву, в якій відсутня адреса позивача (не зазначена вулиці, будинок, квартира, номер телефону). Зазначає, що працівники АТ «Укрпошта» ніяким чином не могли вручити/направити лист чи повідомити про наявність такого листа на відділенні пошти для подальшого отримання позивачем. Вказане свідчить про порушення вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, однак суд першої інстанції на це уваги не звернув, не врахував, що позивач за таких обставин не міг отримати відзив на позовну заяву та не залишив відзив без розгляду. Посилається, що внаслідок його він був позбавлений права надати відповідь на відзив, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 4 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надсиланням (наданням) відзиву до суду. Пунктом 2 частини 5 вказаної статті визначено, що до відзиву додаються, зокрема, документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Матеріали цивільної справи містять фіскальний чек та копію накладної №512 про направлення поштового відправлення АТ «Укрзалізниця» фізичній особі ОСОБА_1 до відділення Кривий Ріг Дніпропетровської області 50055, на якій зазначено номер телефону контактної особи ОСОБА_1 , який відповідає номеру телефону вказаному позивачем у позовній заяві. Також номер поштового відділення, вказаного у накладній відповідає поштовому відділенню, вказаному позивачем у позовній заяві під час зазначення місця свого проживання. (а.с. 37-39)

Тому колегія суддів критично відноситься до посилань позивача щодо неможливості працівниками АТ «Укрпошта» повідомити його про надходження до відділення такого листа або повідомити його, зокрема вручити йому повідомити його в тому числі і sms/viber повідомленням з інформацією про надходження відправлення в порядку визначеному Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (з відповідними змінами).

Крім того, приписи цивільного процесуального законодавства України не містять обов`язок суду перевіряти факт отримання адресатом поштових відправлень у випадку надсилання копії відзиву за умови належного документального підтвердження надсилання відзиву та доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

За таких обставин, оскільки доводи апеляційних скарг не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які б могли бути підставою, передбаченою ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені сторонами в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду першої інстанції по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 23 травня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста