САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/372/23
Провадження №2/726/106/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Попович Ю.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Романюк Валерій Ілліч до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, третя особа Міністерство оборони України про визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії,-суд

ВСТАНОВИВ :

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся до суду із позовом у якому вказує, що 05.08.1982 року розпочав службу у Збройних силах СССР, а в подальшому у Збройних силах України. У 1992 році позивач взятий на загальну чергу осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, у контрольному списку черговиків Чернівецького гарнізону, а з 26.10.2010 на позачергову чергу.

У 2005 році, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці надав ОСОБА_1 доручення щодо виконання всіх дій необхідних для переобладнання будівлі №1 - медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 , яка перебуває на балансі відповідача, для переобладнання її під житло безквартирним військовослужбовцям Чернівецького гарнізону Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №97/2 вказаній нежитловій будівлі присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_2 .

Житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила закріпити за позивачем вказану нежитлову будівлю для переобладнання під житло за власні кошти .

Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради №370/9 було надано дозвіл на реконструкцію вказаного нежитлового приміщення під триквартирний житловий будинок. ЖК Чернівецького гарнізону постановила клопотати про переобладнання вказаної нежитлової будівлі під житло за власні кошти позивача.

Позивачем був виготовлений робочий проект на переобладнання вказаного нежитлового приміщення під триквартирний житловий, після чого відповідачем було затверджено вказану проектну документацію на реконструкцію нежитлової будівлі під триквартирний житловий будинок. Вказаний робочий проект погоджений начальником архітектурно-планувального відділу Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради. Також за замовленням Позивача була виготовлена інвентаризаційна справа на квартиру АДРЕСА_3 та підключено її до комунальних мереж (світло, газ, вода). 07.08.2007 інспекція ДАБК видала на виконання будівельних робіт з реконструкції з переобладнанням під триквартирний житловий будинок зазначеного нежитлового приміщення .

03.03.2009 житлова комісія Чернівецького гарнізону розглянувши вищевказані документи, а також те, що позивач за власні кошти здійснив дану реконструкцію, вирішила закріпити жиле приміщення АДРЕСА_3 за позивачем та членами його сім`ї. Після закріплення вказаної квартири за позивачем, останній разом зі своєю сім`єю заселився у вказану квартиру, оскільки іншого житла вони не мали, та продовжують жити там і досі. 23.03.2009 року позивач був звільнений з військової служби в запас.

15.06.2010 комісія з представників місцевої влади, санітарно-епідемічної станції, архітектора, місцевого управління МНС склали акт про те, що вказане приміщення можливо використовувати як квартиру. Окрім того, рішенням Чернівецької міської ради було надано згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці.

24.12.2013 інспекція ДАБК у Чернівецькій області зареєструвала декларацію про готовність об`єкта (реконструкцію під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ) до експлуатації після чого, у 2015 році відповідач видав позивачу ордер на заселення його, разом із сім`єю у вказане житлове приміщення

У 2022 році позивач звернувся до відповідача з заявою про приватизацію вказаної квартири, однак йому було відмовлено. Відповідач обґрунтував відмову тим, що ним не отримано дозволу на зміну призначення вказаної будівлі медпункту, тому не були подані документи на реєстрацію вказаної будівлі.

Також відповідач вказав, що у 2016 році Міністерство оборони України надавало дозвіл лише на тимчасове проживання в будівлі медпункту, без права подальшого заселення, у зв`язку з чим відмовило у зміні коду будівлі.

Окрім цього, у 2020 році йому було надіслано вимогу про звільнення займаного ним житла, у зв`язку із необхідністю використання вищевказаної будівлі за призначенням.

Позивач вважає, що такими діями відповідача, порушено його, як військовослужбовця з вислугою на військовій службі більше 20 років, право на безоплатне отримання у приватну власність житла, яке він займає на підставі ордеру.

Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_4 , а також, із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву щодо приватизації вказаної квартири та вжити усіх заходів для передачі зазначеної квартири у його власність.

Представник відповідача надіслав до суду відзив на позов у якому вказує, що Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернівці на законних підставах володіє спірним державним нерухомим майном - є його балансоутримувачем і має стосовно нього певний обсяг повноважень. Вказана будівля медпункту за генеральним планом №1 військового містечка № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у державній власності, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України.

Згідно листа Західного ТКЕУ від 13.09.2016 року вбачається, що Міністром оборони України прийняте рішення від 19.04.2016 року, щодо надання дозволу мешканцям будівлі медпункту №20/1 для тимчасового проживання без права подальшого заселення.

З аналізу вищевказаного вбачається, що дозвіл ОСОБА_1 наданий для тимчасового проживання, до отримання житла в постійне користування, згідно черговості.

Окрім того, будівля за вищевказаною адресою має статус медпункту, знаходиться на території військового містечка, є військовим майном, тобто державним майном, закріпленим за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. У свою чергу, майно Збройних Сил України (військове майно), яке необхідне для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, яке що становить матеріальну основу суверенітету України не може бути приватизоване у встановленому порядку.

Позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив де зазначає, що з 24.12.2013 року, такої будівлі як медпункт по АДРЕСА_2 не існує, оскільки інспекцією ДАБК у Чернівецькій області було зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме реконструйованого під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини. Окрім того зазначає, що рішенням Чернівецької міської ради № 329 від 27.10.2011 року, було надано згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність, однак відповідач не вчинив будь-яких дій щодо передачі такого майна. Додає, що до 2005 року, вказане приміщення було напівзруйнованим. За 17 років, позивач здійснив капітальний ремонт будівлі за власний кошт, на що витратив більш ніж 541302 гривень, що з врахуванням інфляції та курсу гривні до іноземних валют, є значною сумою.

Зазначає, що при заселенні до квартири, утримав усі дозвільні документи. При цьому у жодному із них не відображалось, що майно йому надається тимчасово. Позивач мав правомірні сподівання щодо надання йому житла у власність, здійснив для цього усі необхідні дії, однак в кінцевому результаті, витративши 17 років та значні грошові кошти, не тільки не набув квартиру у власність, а ще й отримав лист про необхідність покинути займане житло.

2. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи.

15.02.2023 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

16.02.2023 року представник позивача надіслав до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог.

24.03.2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.

Позивач та його представник у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив, наголошують, що позивач має право на приватизацію вказаного житла, а перешкоди, які створюють йому відповідачі, позбавляють його права мирного володіння майном.

Представник КЕВ м. Чернівці в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, дав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов, наголосив, що вказане майно є військовим майном та не підлягає приватизації.

Представник МОУ в судовому засіданні пояснив, що приміщення медичної частини, у якому знаходиться вказана відокремлена квартира, де проживає ОСОБА_1 та його родина , є військовим майном, приватизації не підлягає, надана останньому виключно для тимчасового проживання, а тому позовні вимоги задоволені бути не можуть. Просить відмовити у задоволенні позову.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

05.08.1982 року позивач ОСОБА_1 розпочав службу у Збройних силах СССР, а в подальшому (після розпаду СССР) у Збройних силах України, що підтверджується витягом із особової справи.

01.08.1992 року ОСОБА_1 був взятий на загальну чергу осіб, потребуючих поліпшення житлових умов, у контрольному списку черговиків Чернівецького гарнізону, а з 26.10.2010 на позачергову чергу.

29.12.2005 року, начальник Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці надав ОСОБА_1 доручення за № 356 щодо виконання всіх дій необхідних для переобладнання будівлі №1 - медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 яка перебуває на балансі відповідача, для переобладнання її під житло безквартирним військовослужбовцям Чернівецького гарнізону.

14.02.2006 року рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №97/2 вказаній нежитловій будівлі № 1 (медична частина військового містечка № НОМЕР_1 ) присвоєно окрему поштову адресу - АДРЕСА_5 . У подальшому, АДРЕСА_2 .

21.02.2006 року начальник Західного територіального КЕУ звернувся до міського голови м. Чернівці із листом про можливість переобладнання зазначеної нежитлової будівлі під житлову будівлю для сімей безквартирних військовослужбовців Чернівецького гарнізону

17.03.2006 року КЕВ м. Чернівці звернувся до Чернівецького гарнізону з листом № 546 щодо закріплення за ОСОБА_1 та ще одним військовослужбовцем вказаного нежитлового приміщення для переобладнання під житло.

27.03.2006 року житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила закріпити за ОСОБА_1 вказану нежитлову будівлю для переобладнання під житло за власні кошти.

12.09.2006 рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №370/9 Чернівецькому КЕВ надано дозвіл на реконструкцію нежилого приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 площею 387,0 кв.м., який перебуває на його балансі, під триквартирний житловий будинок.

16.10.2006 житлова комісія Чернівецького гарнізону постановила клопотати про переобладнання вказаної нежитлової будівлі під житло за власні кошти ОСОБА_1 .

У 2006 році за замовленням і кошти ОСОБА_1 був виготовлений робочий проект на переобладнання вказаного нежитлового приміщення під триквартирний житловий будинок.

31.07.2007 року, наказом №72 начальника КЕВ м. Чернівці, було затверджено вказану проектну документацію на реконструкцію нежитлової будівлі під триквартирний житловий будинок.

03.08.2007 року вказаний робочий проект погоджений начальником архітектурно- планувального відділу Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, що підтверджується печаткою і підписами на його титульному аркуші.

07.08.2007 року інспекція ДАБК видала дозвіл №263 на виконання будівельних робіт з реконструкції з переобладнанням під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_5 .

Також за замовленням ОСОБА_1 була виготовлена інвентаризаційна справа на квартиру АДРЕСА_3 та підключено її до комунальних мереж (світло, газ, вода), про що свідчать договори, укладені із відповідними постачальниками.

03.03.2009 року 03.03.2009 року, житлова комісія Чернівецького гарнізону розглянувши вищевказані документи, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 за власні кошти здійснив реконструкцію будівлі, вирішила закріпити жиле приміщення АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та членами його сім`ї.

23.03.2009 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас, за станом здоров`я, його стаж військової служби становить 26 років 9 місяців.

28.05.2010 року та 22.06.2012 року житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 постановила внести зміни у склад сім`ї позивача, включивши з 28.05.2010 його з дружиною та двох їхніх малолітніх дітей, а з 22.06.2012 трьох малолітніх дітей до списку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та мають право на позачергове отримання житла за рахунок Міністерства оборони України.

15.06.2010 року комісія з представників місцевої влади, санітарно-епідемічної станції, архітектора, місцевого управління МНС склали акт про те, що вказане приміщення можливо використовувати як окрему двокімнатну квартиру, площею 104,0 кв.м, в тому числі житловою 38,9 кв.м.

27.10.2011 року рішенням 14 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради №329, міська рада надала згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці, про що свідчить лист голови Садгірської районної ради від 18.01.2012 року. Разом із тим, з 2012 року КЕВ м. Чернівці не вчинив будь-яких дій по реєстрації вказаного об`єкта нерухомості та передачі його до комунальної власності.

30.01.2012 року за замовленням позивача було проведено будівельно - експертне дослідження за №1199, згідно якого ринкова вартість спірної квартири станом на 29.01.2012 становила 404662 грн.; вартість проведеної позивачем реконструкції становить 541302 грн. Тобто вартість реконструкції перевищують її ринкову вартість.

24.12.2013 року інспекція ДАБК у Чернівецькій області зареєструвала декларацію №ЧВ 20 про готовність об`єкта (реконструкцію під триквартирний житловий будинок нежитлового приміщення медичної частини військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 ) до експлуатації.

16.07.2015 року житлова комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 вирішила порушити клопотання на начальника КЕВ м. Чернівці, щодо вирішення питання в наданні ОСОБА_1 ордеру на переобладнане жиле приміщення №3 житлового будинку по АДРЕСА_5 .

05.10.2015 року Відповідач видав ОСОБА_1 ордер №30 на право зайняття ним та членами його сім`ї кімнати АДРЕСА_6 .

02.12.2022 року ОСОБА_1 звернувся до КЕВ м. Чернівці з заявою про приватизацію вищевказаної квартири.

Листами №576/2196 від 08.12.2022 та №576/47 від 09.01.2023 відповідач відмовив у прохані ОСОБА_1 щодо приватизації. Відмову мотивував тим, що він не отримав дозволу на зміну призначення вказаної будівлі медпункту, а тому не були подані документи на реєстрацію вказаної будівлі. Окрім того, Міністерство оборони України надавало дозвіл лише на тимчасове проживання в будівлі медпункту, без права подальшого заселення.

18.11.2020 року, КЕВ м. Чернівці надіслав позивачу лист у якому вказано, що у зв`язку із розбудовою та повноцінним функціонуванням військового містечка, АДРЕСА_7 , Головнокомандуючим ЗСУ було надано розпорядження про відселення мешканців займаної будівлі по АДРЕСА_5 , з наданням жилих приміщень у майбутньому. У зв`язку із цим, начальник КЕВ м. Чернівці вимагає звільнити вищевказане приміщення.

Разом із тим, судом також встановлено, що рішенням на підставі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18.06.2009 року у справі 2-379/2009, за КЕВ м. Чернівці було визнано право власності (державної) на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_8 . Право власності було зареєстровано 24.09.2009 року, як це вбачається із копії витягу № 315144720 та 315145867 від 15.11.2022 року. Відтак встановлено, що на дві із трьох житлових квартир у вказаному приміщенні зареєстровано право власності.

Таким чином, судом було встановлено, що військовослужбовцю ОСОБА_1 , зі згоди відповідача та інших уповноважених на те осіб, був наданий дозвіл на реконструкцію нежитлового приміщення медичної частини під триквартирний житловий будинок для сімей безквартирних військовослужбовців Чернівецького гарнізону. Власником приміщення по АДРЕСА_5 є держава в особі Міністерства оборони України. У свою чергу, КЕВ міста Чернівці, діючи від імені власника у межах своїх повноважень, володіє вказаним майном та є його балансоутримувачем. Дані обставини сторонами не оспорюються.

Позивачем було отримано дозвіл на проведення будівельних робіт, проведено необхідний обсяг реконструкції, підєднано мережі, внаслідок чого, було отримано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, як житлового приміщення. Така декларація є підставою для реєстрації права власності на об`єкт нерухомості та підтверджує закінчення виконання робіт, які проведені у відповідності до технічних умов та стандартів. Внаслідок реконструкції, у приміщенні сформовано три відокремлених житлових квартири. На дві з них, окрім квартири у якій проживає ОСОБА_1 відповідачем було зареєстровано право власності. Чернівецькою міською радою було надано згоду на прийняття вказаної будівлі у комунальну власність. Окрім того, позивачем отримано ордер на вселення.

Разом із тим, незважаючи на існування для цього достатніх підстав, із 2015 року КЕВ м. Чернівці не вчинила будь-яких дій щодо реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості, передачу його до комунальної власності та/чи вирішення питання щодо приватизації. Окрім того, ОСОБА_1 було наказано звільнити займане ним житло у зв`язку із необхідністю використання будівлі за призначенням.

4.Норми права, які застосував суд та мотиви з яких виходив суд.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно Положенню, затвердженому Наказом Міністра оборони України №215 від 21.04.2011 року та Наказом Міністра Оборони України № 448 від 03.07.2013 року визначення «закрите військове містечко» та коло осіб, які мають право затверджувати перелік закритих військових містечок виключені.

Таким чином, визначення поняття «закрите військове містечко» відсутнє у нормативно правовій базі законодавства України.

Відтак встановлено, що займане позивачем приміщення не належить до жодного із видів майна, яке не підлягає приватизації.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначено Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Пунктом 4 наказу Міністра оборони України від 03 січня 1993 року № 1 "Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають у будинках Міністерства оборони України" передбачено, що обов`язки органів, які здійснюють приватизацію житлового фонду Міністерства оборони України, покладені на квартирно-експлуатаційні частини районів, на обліку яких перебувають квартири (будинки).

Право особи на передачу у приватну власність житла органами приватизації може бути обмежено тільки на підставах, встановлених законом.

Згідно з пунктом 4 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року № 1282, передача житлового фонду, інших об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів, проводиться за рішенням Міністерства оборони України.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року N 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.

Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" і Положення встановлюють порядок передачі квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний в місячний термін з дня одержання заяви прийняти рішення про передачу житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.

Частинами першою-четвертою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Згідно п.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» орган приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що відмова у приватизації займаного житлового приміщення можлива виключно за умов, коли таке майно не підлягає приватизації за законом. В іншому ж випадку, орган приватизації не має права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. В даному випадку, судом може бути констатовано, що займане позивачем приміщення підлягає приватизації, а відмова уповноваженого органу у проведенні таких дій не є правомірною. Окрім того, суд приходить до висновку, що позивачем обрано правильний спосіб захисту своїх прав, шляхом визнання його права на приватизацію, оскільки відповідач таке право не визнає та не вчиняє будь-яких дій, які б сприяли позивачу у реалізації його прав.

5. Практика ЄСПЛ

Окремо варто зазначити і про практику ЄСПЛ щодо визначення категорій «житло», «правомірні сподівання» та «майно».

Так, Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Окрім того, у практиці ЄСПЛ матеріальні правомірні очікування визнаються «майном» за умови, що такі очікування (1) стосуються певних благ, котрі мають економічну цінність, (2) є цивільними за галузевою належністю і (3) достатньо визначені для того, аби бути забезпеченими можливістю судового захисту. Відповідно до усталеної практики Європейського суду «майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-XII; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332).

У ряді своїх рішень, суд роз`яснив концепцію, «правомірного очікування», яка узагальнюється наступним. Унаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся (це може бути договір, делікт, тощо), особа набуває майнове право. Однак невдовзі по тому, до того як особа це право встигне зреалізувати, держава ухвалює акт (нормативний або індивідуальної дії), котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. У подібних ситуаціях на момент розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства. Через те, суд визнає порушеним не право, а правомірне очікування заявника.

Отже, поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення. Це, насамперед, означає, що національне законодавство держав-учасниць Конвенції не може вважатися остаточним при з`ясуванні його змісту. Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля.

Європейський Суд також неодноразово наголошував на важливості дотримання принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належній і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява №33202/96, п.120, ЕСНЯ 2000-1, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява №48939/99, п.128, ЕСНЯ 2004-ХІІ, "Megadat.com Б.г.І. проти Молдови", заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок

(рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем.

6. Висновки суду.

Аналізуючи викладене, судом може бути констатовано наступне. У 2005 році КЕВ м. Чернівці, як уповноважений державою орган, у межах своїх повноважень прийняв рішення про необхідність вчинення всіх необхідних дій для переобладнання нежитлової будівлі медичної частини, за вказаною адресою, під житло, для безквартирних військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та перебувають на відповідній черзі.

У відповідності до такого рішення, міська влада присвоїла будівлі відокремлену адресу та у подальшому, за відповідним поданням уповноваженого органу надала згоду на прийняття будівлі у комунальну власність. Після цього, позивач, керуюсь, наданими йому з боку держави правомірними сподіваннями на те, що вказане приміщення буде віднесено до числа житлових та надано йому для проживання, враховуючи при цьому що держава гарантує безоплатне надання житла військовослужбовцям із відповідним стажем, вчинив усі необхідні дії на виконання доручення щодо переобладнання та реконструкції будівлі. Позивачем за власні кошти було замовлено виготовлення проектної документації, проведено необхідний обсяг робіт, для чого погоджено та отримано ряд дозволів та необхідний обсяг правомочностей, підтверджений з боку уповноважених органів та посадових осіб. Останніми неодноразово підтверджено його право на реконструкцію майна, відповідність майна ознакам житлового приміщення, надано ряд погоджень, наслідком чого стало реєстрація про готовність об`єкта до експлуатації, як триквартирного житлового будинку. Окрім того, державою було визнано право власності на дві із трьох квартир у реконструйованому приміщенні, що однозначно підсилило правомірні очікування позивача на отримання майнових прав, які в подальшому він зможе реалізувати. Більше того, уповноваженим органом позивачу було видано ордер на вселення до вказаної квартири. Варто наголосити, що ордером є документ, який на відповідних правових підставах дозволяє заселитися в нерухомість державного житлового фонду та видається виключно на житлові та вільні приміщення. Відтак держава фактично визнала реконструйоване приміщення та зокрема квартиру АДРЕСА_9 житловою.

Відтак на підставі вищевказаного, можна дійти висновку, що займане позивачем приміщення не належить до жодного із видів майна, яке не підлягає приватизації, позивач не використав своє право на безоплатну приватизацію, а відмова відповідача у приватизації майна не може вважатись правомірною, з підстав, на які посилається відповідач.

Окрім того, позивач, володіючи право на приватизацію житла та вчиняючи дії по реконструкції будівлі, мав обґрунтовані та правомірні очікування, які стосуються конкретного матеріального блага, яке має економічну цінність, стосуються цивільного права позивача та може бути захищено у судовому порядку.

Однак, на завершальному етапі, уповноважені органи, керуючись різними причинами, вчиняючи бездіяльність, яка порушує право позивача не здійснили реєстрацію права власності на майно, що у свою чергу є однією із похідних підстав для відмови у приватизації такого майна.

Відтак, право позивача на об`єкт нерухомості не є «наявним», відповідно до національного законодавства, однак могло б бути реалізованим у випадку, якщо б діяльність уповноважених органів була передбачуваною та відповідала принципу правової визначеності.

Надавши позивачу правомірне сподівання на набуття майнових прав щодо житла у майбутньому, яке він не встиг реалізувати з незалежних від нього причин, держава, від імені якої діють уповноважені органи, вчиняючи, спочатку бездіяльність (у формі не реєстрації права власності на житло), а пізніше і відмовляючи позивачу у реалізації наданого йому права на приватизацію, ба більше, наказуючи йому звільнити займане житло, порушила його право на правомірні сподівання, що є складовою частиною поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Таке втручання з боку держави не здійснено «згідно із законом», не несе «легітимну мету» та не є «необхідним у демократичному суспільстві». Не зумовлюються причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу не є відповідними і достатніми. Для такого втручання (у формі відмови позивачу у реалізації його прав) не обгрунтовано «нагальну суспільну потребу», а саме втручання не можна вважати пропорційним законній меті.

В даному випадку, судом також не може бути констатовано, що державою дотримано «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що позивач не повинен нести непропорційний та надмірний тягар.

За таких умов, окрім іншого, суд вважає частково правильним спосіб захисту, обраний позивачем, у виді позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити усіх визначених законодавством України заходів для передачі вказаної квартири у власність позивача, в тому числі і ті, які передують прийняттю такого рішення, є необхідними для його реалізації та залежать від належного та послідовного виконання відповідних органом своїх повноважень встановлених законом.

Разом із тим, враховуючи дискреційні повноваження відповідача, суд вважає, що така позовна вимога повинна бути задоволена частково, та в межах заявлених позовних вимог, викладена у судовому рішенні у вигляді зобов`язання вжити всіх визначених законодавством заходів щодо приватизації майна. Такий обов`язок КЕВ міста Чернівці кореспондується із Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду", а тому, якщо зазначений орган зволікає з винесенням відповідного рішення, він має бути зобов`язаний розглянути заяву про передачу житла у приватну власність та вжити визначених законодавством заходів щодо його приватизації. Таке твердження узгоджується із позицією ВС, викладеними у постановах від 04.08.2021 року у справі №316/672/18, від 08.07.2020 року у справі № 201/6092/17, від 10.02.2021 року у справі № 760/23067/19.

7. Розподіл судових витрат

При зверненні до суду із позовом а також заявою про збільшення розміру позовних вимог, позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5121,00 гривень, з яких 1074,00 гривень за подання заяви якою додано одну позовну вимогу, яка є похідною від основної, та 4047,00 гривень за позовну вимогу про зобов`язання визнати за ним право на приватизацію. Враховуючи, що остання позовна вимога не стосується визнання права власності на майно та не обчислюється з його вартості, є вимогою, яка спрямована виключно на захист права позивача на реалізацію права безоплатної приватизації, суд приходить до висновку про те, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі більшому ніж це передбачено ст.4 ЗУ «Про судовий збір». Відтак, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, необхідно повернути позивачу надміру сплачений судовий збір у розмірі 2973,40 гривень, а з відповідача стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 2147,20 гривень.

Окрім того, як встановлено із договору про надання правничої допомоги № 27/12/2022, акту прийому-передачі від 21.04.2023 року та платіжних інструкцій від 14.02.2023 та 21.04.2023 року, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Також суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Керуючись ст.ст. 16, 345 ЦК України, ст.ст. 9 ЖК УРСР, ст.ст. 1, 2, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Законом України «Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають у будинках Міністерства оборони України», Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитків у власність громадян, затверджене Наказом Міністра з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року, ст.ст. 141, 76-82, 265, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнат за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_4 .

Зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.12.2022 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_4 та вжити усіх визначених законодавством України заходів для її приватизації.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Зобов`язати ГУ Державної казначейської служби України у Чернівецькій області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 надміру сплачений ним судовий збір у розмірі 2973,40 гривень, гідно квитанції АТ «Приватбанк» від 09.02.2023 року.

Стягнути з квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці (, вул. Українська, 43 м. Чернівці) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2147,20 та понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області, через Садгірський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом в 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук