Провадження № 2/503/33/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2023 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Вороненка Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Вдовиченко В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Блажиєвої О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кодима, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що 26.02.2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою повернення боргу у розмірі 6000 доларів США, що були нібито нею отримані за договором позики від 12.12.2002 року, що підтверджується розпискою. Однак, позивач відзначає, що між нею та ОСОБА_2 ніколи не укладався договір позики, а ОСОБА_1 ніколи не отримувала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти та не підписувала боргову розписку. У зв`язку з чим ОСОБА_1 відмовилася повертати кошти, які ні коли не отримувала у борг від ОСОБА_2 , а останній пред`явив до неї позов про стягнення боргу за борговою розпискою. В свою чергу постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року у справі № 503/757/20 відповідний позов був задоволений, але у тій справі судами не розглядалося питання визнання договору позики від 12.12.2002 року недійсним. Позивач відзначає ту обставину, що з аналізу розписки не зрозуміло ким вона була складена та підписана, адже підпис на розписці не належить ОСОБА_1 , інший текст розписки виконаний способом його друку на друкарській машинці, а їй не зрозуміло ким було складено та підписано від її імені боргову розписку від 12.12.2002 року, на якій підроблено її підпис з метою стягнення коштів, що нею не позичалися. Крім того, позивач додатково відзначає ту обставину, що розписка від 12.12.2002 року нею ніколи не підписувалась, а договір позики у письмовій формі відсутній. У зв`язку з чим повивач для захисту свого права змушена пред`явити до відповідача через свого представника відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просить визнати договір позики від 12.12.2002 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним, а також стягнути з останнього на її користь понесені судові витрати.

23.12.2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (а.с.11-12) було відкрите провадження у даній справі із визначенням проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження.

10.02.2022 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси (а.с.65-68) дана справа була передана за підсудністю до Кодимського районного суду Одеської області.

10.05.2022 року матеріали цивільної справи надійшли поштою до Кодимського районного суду Одеської області.

12.07.2022 року ухвалою суду (а.с.95) було відкрите провадження у даній справі із визначенням проведення її розгляду в порядку загального позовного провадження.

28.09.2022 року ухвалою суду (а.с.120-123) відмовлено у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у даній справі.

11.10.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 від 04.10.2022 року (а.с.138-142), зданий на пошту 05.10.2022 року, в якому останній просив суд відмовити у повному обсязі в задоволенні пред`явленого до нього позову. У змісті відзиву відзначено, щоспір між сторонами у даній справі вже вирішений судом по суті за результатом розгляду цивільної справи № 503/757/20 за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за борговою розпискою, в якій 02.07.2021 року Одеським апеляційним судом було прийнято постанову про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на його користь боргу за борговою розпискою від 12.12.2002 року у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно 160560 грн. Дана постанова набрала законної сили з дня її прийняття, а в свою чергу ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 у згаданій справі. При цьому, 13.07.2021 року Кодимським районним судом Одеської області, за постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року, було видано виконавчий лист, а вже 02.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Серебрійською Ю.О. за останнім було відкрите виконавче провадження № 66358579. 24.01.2022 року зазначене виконавче провадження було закінчене у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документа в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 відзначає ту обставину, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона не підписувала розписку від 12.12.2002 року є непослідовним, оскільки під час судового розгляду справи № 503/757/20 вона надавала відзив на позовну заяву та відзив на апеляційну скаргу, в яких посилалася на те, що грошові кошти брала не на особисті потреби, а в інтересах СТОВ «Тимківське», у зв`язку з чим відповідач вважає, що сам факт отримання грошових коштів та підписання розписки 12.12.2002 року ОСОБА_1 не заперечувався і навіть підтверджувався. Також відповідач ОСОБА_2 відзначає преюдиціальний характер постанови Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року у справі № 503/757/20 для вирішення спору у даній справі. Крім того, відповідач ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати у виді витрат на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

25.10.2022 року ухвалами суду (а.с.162-163, 168-172) відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи та закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Блажиєва О.О. підтримали заявлену позовну вимогу та просилили суд її задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. При цьому, просила суд про призначення судової почеркознавчої експертизи з врахуванням показів наданих позивачем ОСОБА_3 під час допиту як свідка.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Караніклєва Л.О. в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були своєчасно повідомлені належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-5 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України шляхом направлення судових повісток про їх виклик на електронну адресу представника позивача адвоката Караніклєвої Л.О., про що свідчать відповідні довідки від 13.04.2023 року про доставку електронних листів із судовими повістками про виклик. Таке повідомлення відповідача та його представника відповідає правовій позиції висловленій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-3069св21). Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. При цьому, 19.04.2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи за його відсутності, а представник відповідача адвокат Караніклєва Л.О. надіслала аналогічну заяву електронною поштою з доданням доказу її скріплення своїм електронним підписом. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та покази позивача, допитаного як свідка, суд встановив наступні фактичні обставини.

Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент укладення договору позики) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

При цьому, ст. 6 ЦК УРСР передбачала, що захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку, зокрема судом, шляхом, зокрема припинення правовідношення.

Згідно ч.2 ст. 44 ЦК УРСР, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

В свою чергу, ч.1 ст. 45 ЦК УРСР передбачає, що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст. 46 ЦК УРСР, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

02.07.2021 року Одеським апеляційним судом, за результатом в апеляційному провадженні рішення ухваленого Кодимським районним судом Одеської області від 06.11.2020 року у цивільній справі № 503/757/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою, було прийнято постанову (а.с.29-32), якою зазначений позов задоволено, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за борговою розпискою від 12.12.2002 року у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно 160560 грн.

При цьому, у змісті мотивувальної частини зазначеного судового рішення суду апеляційної інстанції було зазначено, що:

- 12.12.2002 року ОСОБА_1 була складена розписка на підтвердження укладеного договору позики з ОСОБА_2 ;

- вказана розписка виготовлена друкарським способом та у присутності свідків підписана ОСОБА_1 ;

- договір між сторонами було укладено 12.12.2002 року, а тому до вимог договору необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент його укладення;

- дослідивши зміст боргової розписки, наданої позивачем ( за текстом постанови мався на увазі ОСОБА_2 ) надавши оцінку всім наявним доказам, колегія суддів доходить до висновку, що грошові кошти отримувались саме відповідачем ОСОБА_1 , а не товариством;

- з урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 є належним відповідачем за даним позовом (за текстом постанови мався на увазі позов про стягнення боргу за борговою розпискою), є стороною зобов`язання у договорі позики та, відповідно, зобов`язана повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Постанова Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року набрала законної сили з дня її прийняття.

20.08.2021 року Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду своєю ухвалою (а.с.33-34) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 06.11.2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року у цивільній справі № 503/757/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою.

13.07.2021 року Кодимським районним судом Одеської області, за постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року, було видано виконавчий лист (а.с.35-36), а вже 02.08.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Серебрійською Ю.О. за останнім було відкрите виконавче провадження № 66358579, що підтверджує копія відповідної постанови (а.с.37-38).

24.01.2022 року виконавче провадження № 66358579 було закінчене у зв`язку з фактичним виконанням вимог виконавчого документа, що підтверджує копія відповідної постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Серебрійської Ю.О. (а.с.143).

Висновки суду

щодо нормативно-правового обґрунтування підстав позову:

В позовній заяві позовні вимоги обґрунтовані посиланням на норми ст. 203, 215-216 ЦК України 2003 року.

Однак, як вже було зазначено судом, до вимог спірного договору у даній справі необхідно застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент його укладення 12.12.2002 року.

Водночас суд враховує ту обставину, що норми ЦК УРСР 1963 року передбачали можливість визнання угоди недійсною, тому суд вважає, що сама позовна вимога заявлена позивачем є ефективним способом захисту, хоча і обґрунтована посиланням на норми нормативно-правового акту ЦК України 2003 року, який не був чинним на час виникнення спірного правовідношення.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (правовий висновок висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Ураховуючи вище викладене суд вважає за можливе при вирішенні даного позову обґрунтовувати свої висновки посиланням на норми не ЦК України 2003 року, а на норми ЦК УРСР (1963 року).

щодо наявності преюдиціального значення певних обставин для даної справи:

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Даний висновок викладений у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

Таким чином суд вважає, що обставина підписання боргової розписки від 12.12.2002 рокусаме ОСОБА_1 , як позичальником, про отримання від позикодавця ОСОБА_2 грошових коштів вже була встановлена рішенням суду у цивільній справі № 503/757/20 постановою Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року, що набрала законної сили, а тому не підлягає доказуванню відповідачем ОСОБА_2 у даній цивільній справі, у якій беруть участь ті самі особи, що і у справі № 503/757/20.

щодо доведеності позивачем обставин, якими обґрунтовано позов:

Водночас суд погоджується із твердженням щодо права ОСОБА_1 на пред`явлення позову про визнання недійсним договору позики з його обґрунтуванням підставами не виконання ОСОБА_1 рукописного підпису на борговій розписці від 12.12.2002 року, оскільки це інший предмет і підстава позову, а ніж у справі № 503/757/20, про що суд детально обґрунтував цю позицію в своїй ухвалі від 28.09.2022 року (а.с.120-123) про відмову у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі.

Однак, ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положенням ч.2 ст. 83 ЦПК України встановлено процесуальний обов`язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас ч.1 ст. 84 ЦПК України передбачає положення, згідно якого учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане позивачем в строк, зазначений у частині другій ст. 83 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до положень першого речення ч.6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Суд вважає, що пред`являючи позов про визнання недійсним договору позики з його обґрунтуванням підставами не виконання ОСОБА_1 рукописного підпису на борговій розписці від 12.12.2002 року (а.с.3) та з врахуванням висновків у постанові Одеського апеляційного суду від 02.07.2021 року у цивільній справі № 503/757/20, позивач ОСОБА_1 (її представник адвокат Блажиєвої О.О.) було зрозуміло про необхідність здобуття належного, допустимого, достовірного і достатнього доказу висновку експерта за результатом проведення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження тієї обставини, що підпис на борговій розписці від 12.12.2002 року від імені ОСОБА_1 був виконаний не останньою, а іншою особою.

Зазначене підтверджує наведене у змісті позовної заяви (а.с.1 на звороті) обґрунтування про те, що «Насамперед, відповідно до звичаїв ділового обороту розписка про отримання коштів пишеться рукописно з метою гарантії для кредитора, у випадку заперечення боржником про її написання та необхідністю призначення експертиз».

Однак, позивач (представник позивача) разом з поданням позовної заяви не подали до суду клопотання в порядку ч.1 ст. 84 і ч.6 ст. 95 ЦПК України про витребування доказів оригіналу боргової розписки від 12.12.2002 року від відповідача ОСОБА_2 , у якого вона зберігається та оригінал якої об`єктивно необхідний для проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки під час проведення останньої не можуть використовуватись для експертного дослідження підписи на копіях документів, згідно положень абзацу третього пункту 1.1 глави 1 розділу I Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5.

Крім того, до позовної заяви не додано письмових доказів документів зі зразками вільних підписів позивача ОСОБА_3 або клопотання про витребування таких документів.

Водночас позивачем та її представником ні з позовною заявою, а ні до заявлення клопотання від 28.09.2022 року про призначення експертизи (а.с.118) поданого на стадії підготовчого провадження, не було подано клопотання в порядку ч.1 ст. 84 ЦПК України про витребування доказів відповідних документів зі зразками умовно-вільних підписів позивача ОСОБА_3 .

В жодне із призначених судом підготовчих засідань позивач ОСОБА_3 не з`явилась до суду, зокрема для відібрання експериментальних зразків її підпису.

Детально суд обґрунтував цю позицію в своїй ухвалі від 28.09.2022 року (а.с.168-170) про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій.

Таким чином суд вважає, що позивач (представник позивача) не скористалися своїми процесуальним правом на доказування, у передбаченому процесом порядку і строки, щодо здобуття та надання судуналежних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження свого обґрунтування про те , що підпис на борговій розписці від 12.12.2002 року від імені ОСОБА_1 був виконаний не останньою, а іншою особою.

щодо оцінки наданих суду показів:

Оцінюючи покази надані позивачем ОСОБА_3 , під час її допиту в судовому засіданні 19.05.20223 року як свідка, згідно положень ст. 92 ЦПК України, то суд у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України оцінює ці покази насамперед як неналежний доказ, оскільки вважає, що за обставин конкретно цієї справи належним доказом обґрунтування того, що підпис на борговій розписці від 12.12.2002 року від імені ОСОБА_1 був виконаний не останньою, а іншою особою, є відповідний висновок експерта за результатом проведення судової почеркознавчої експертизи. Крім того, суд зважаючи на заінтересованість особи позивача ОСОБА_3 у даній справі не може без розумного сумніву вважати надані нею покази до достовірними щодо обставин, які відбувались у 2002 році, тобто більше двадцяти рокі тому.

щодо підробності підпису на борговому документі:

В свою чергу суд звертає увагу на те, що у змісті позовної заяви на боргова розписка від 12.12.2002 року визначалась позивача (представника позивача) як така, що містить підробний підпис від імені ОСОБА_1 .

Однак, позивач ОСОБА_3 на підтвердження наведеного твердження не надала суду доказів свого звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення відповідного кримінального правопорушення, хоча в рамках проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні також є можливість здобуття доказу того, що підпис на борговій розписці від 12.12.2002 року від імені ОСОБА_1 був виконаний не останньою, а іншою особою, у виді відповідного висновок експерта за результатом проведення судової почеркознавчої експертизи в порядку ст. 242-245 КПК України.

щодо суперечного характеру тверджень у справах за різними позовами:

Зі змісту судових рішень судів першої і апеляційної інстанції у справі № 503/757/20 не вбачається того, що після пред`явлення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 позову про стягнення боргу за борговою розпискою, відповідач у тій справі ОСОБА_3 пред`явила доОСОБА_2 зустрічний позов про визнання договору позики недійсним. Хоча на думку суду саме це було б логічним, послідовним і доцільним процесуальним вчинком в умовах не підписання боргового документа.

Водночас суд також звертає увагу також на ті обставини, що в своїх заявах по суті цивільної справи № 503/757/20 ОСОБА_3 заперечувала не факт підписання нею боргової розписки від 12.12.2002 року та отримання зазначених у ній грошових коштів, а лише обставини того, що вона при підписанні боргової розписки діяла не у власних інтересах як фізична особа, а як керівник юридичної особи в інтересах останньої, що підтверджує зміст копії її відзиву на позовну заяву від 09.10.2020 року (а.с.51-52) та зміст копії відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Кресюна В.А. від 16.02.2021 року № 9/1 (а.с.53-55).

Зазначене саме по собі ставить під сумнів твердження ОСОБА_3 щодо не підписання нею боргової розписки від 12.12.2002 року та вказує на спробу використання пред`явленого нею позову як чергового засобу здобуття можливості уникнення цивільно-правової відповідальності за своїм зобов`язанням, в тому числі вже після фактичного виконання судового рішення про стягнення з неї боргу.

Суд вважає, що у випадку не підписання особою боргового документа та в умовах пред`явлення до неї позову про стягнення боргу за цим борговим документом, то така особа заперечувала б проти позову та захищала б своє порушене право від безпідставно пред`явленої до неї вимоги саме з очевидних підстав не підписання нею боргового документа, а не з підстав того, що вона його підписувала не у власних інтересах, а у інтересах очолюваної нею юридичної особи, що саме по собі підтверджує обставину все ж підписання нею боргового документа, незалежно від того як фізичною особою у власних інтересах чи як посадовою особою очолюваної нею юридичної особи.

За результатом судового розгляду позивачем ОСОБА_3 не доведено існування порушення свого права або законного інтересу (ст. 4 ЦПК України) для захисту яких було пред`явлено позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтований, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

- щодо судових витрат:

Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, пункт 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України передбачає, що до витрат , пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У змісті поданих відзивів на позовну заяву представника відповідача адвоката Караніклєвої Л.О. від 08.02.2022 року до Київського районного суду м. Одеси (а.с.46-50) та самого відповідача ОСОБА_2 від 04.10.2022 року до Кодимського районного суду Одеської області (а.с.138-142), а також у змісті клопотання відповідача ОСОБА_2 від 27.05.2022 року про закриття провадження у справі (а.с.79-83), заявлено клопотання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді витрат на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

При цьому, згідно умов копії договору № 28/2021 про надання правової допомоги укладеного 24.12.2021 року між ОСОБА_2 і адвокатом Караніклєвою Л.О. (а.с.56) із копію додаткової угоди до неї № 28/1 від 24.12.2021 року (а.с.57), ОСОБА_2 сплачує адвокату Караніклєвій Л.О. 20000 грн, з яких: за надану йому консультацію і узгодження правової позиції (6 годин) 8000 грн; за підготовку та ознайомлення з документами на досудовому розгляді, підготовку та складання документів до суду (8 годин роботи) 10000 грн; та за представництво інтересів клієнта у суді (1 судове засідання) 2000 грн.

Однак, згідно абзаців 1 і 2 ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Проте суду не надано жодних доказів того, що заявлені відповідачем ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу, в сумі 20000 грн, у дійсності були сплачені ним адвокату Караніклєвій Л.О., а від так понесені.

У зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити у стягненні з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 заявлених останнім судових витрат.

Керуючись ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 ,зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_1 ; до ОСОБА_2 ,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , про визнання договору позики недійсним.

Відмовити ОСОБА_2 в стягненні з ОСОБА_1 на його користь заявлених ним судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 23.05.2023 року.

Суддя Д.В. Вороненко