Номер провадження: 22-ц/813/758/23
Справа № 501/1069/19
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа-Банк») у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна та визнання права власності, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Пушкарського Д.В. 14 липня 2020 року у м. Чорноморськ Одеської області, -

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк»), КП «Агенція реєстраційних послуг» про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна та визнання права власності (а.с. 2-9).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що 11 травня 2007 року між АТ «Укрсоцбанк» (колишня назва Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті №661/003.14/200 у сумі 40000 доларів США із кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 травня 2022 року.

В якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту між Банком та позивачем був укладений Іпотечний договір від 11 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований в Реєстрі за №2863. Предметом іпотеки було нерухоме майно, яке належало позивачу на праві власності - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м, (житлова площа - 24,1 кв.м.).

05 лютого 2019 року державним реєстратором Манютою С.В. КП «Агенція реєстраційних послуг» було здійснено перереєстрацію квартири у порядку позасудового врегулювання на ім`я АТ «Укрсоцбанк», підставою виникнення права власності у витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано - Іпотечний договір, серія та номер 2863 від 11 травня 2007 року, повідомлення, серія та номер USB/376 виданий 10 жовтня 2018 року, видавник АТ «Укрсоцбанк», повідомлення, серія та номер б/н, виданий 13 жовтня 2018 року, видавник Укрпошта.

ОСОБА_1 , вважаючи, що відповідач АТ «Укрсоцбанк» організував та здійснив протиправні, незаконні та шахрайські дії по відношенню до позивача із нерухомим майном, яке знаходилось в іпотеці, вочевидь за попередньою змовою із іншим відповідачем, була вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 04 грудня 2019 року залучено до участі у справі замість відповідача АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника АТ «Альфа-Банк» (а.с. 107-108).

30 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило назву на АТ «Сенс Банк».

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 липня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45718464 від 27 лютого 2019 року, прийнятого об 11:24:30 ОСОБА_2 , КП «Агенція реєстраційних послуг», Одеська область. Скасовано запис за №30471940 про право власності на нерухоме майно, а саме на двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м. (житлова площа - 24,1 кв.м.) в реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45718464 від 27 лютого 2019 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м. (житлова площа - 24,1 кв.м.). Стягнуто, в рівних частках, з АТ «Альфа-Банк» (правонаступник акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), КП «Агенція реєстраційних послуг» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1152,60 грн. (а.с. 138-143).

В апеляційній скарзі представник АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 149-154).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію нерухомого майна прийнято відповідачем на підставі наданих Законом повноважень та на підставі повного пакету документів, які були надані належним заявником, а також беручі до уваги відсутність встановлених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підстав для відмови у проведенні державної реєстрації - спірне рішення є законним, а дії відповідачів правомірними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, також судом вірно враховано, що належне позивачу майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника АТ «Альфа-Банк» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суду необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Колегія суддів враховує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Відповідний правовий висновок зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

У кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звідси ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Крім того, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 травня 2007 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті №661/Ф03.14/200, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 40000 доларів США, із кінцевим терміном погашення заборгованості до 10 травня 2022 року (а.с.16-18).

З метою забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту за вказаним Кредитним договором, між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір від 11 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В.М. та зареєстрований в Реєстрі за №2863 (а.с.22-24).

Предметом договору іпотеки було нерухоме майно, яке належало позивачу на праві власності - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м, житлова площа - 24,1 кв.м. (а.с.11).

05 лютого 2019 року о 12:05:56 державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. було здійснено перереєстрацію квартири у порядку позасудового врегулювання на ім`я Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», підставою виникнення права власності, згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.29-30) вказано: Іпотечний договір, серія та номер 2863 від 11.05.2007 року, повідомлення, серія та номер USB/376, виданий 10.10.2018 року, видавник АТ «Укрсоцбанк», повідомлення, серія та номер б/н виданий 13.10.2018 року, видавник Укрпошта.

Ухвалою суду першої інстанції від 04 грудня 2019 року було залучено до участі в даній справі, замість відповідача АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с.107-108).

30 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» змінило назву на АТ «Сенс Банк».

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно усталеної практики Верховного Суду, набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших.

Таким чином, якщо нерухомим майном неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Однак, у даному випадку такі вимоги позивачем не були пред`явлені.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 74) та інших.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв.м. (житлова площа - 24,1 кв.м.), не відповідають належному способу захисту та, відповідно, не можуть бути задоволені.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час подання позову, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до цієї статті в чинній редакції за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19, пункт 10.29)).

Крім того колегія суддів враховує, що позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання нею умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного позивачкою іпотечного договору, який нею не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону «Про іпотеку».

ОСОБА_1 заявляє, що її права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

Таким чином, заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.

На підставі вищевикладеного колегія суддів доходить до висновку про те, що ОСОБА_1 обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76).

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та не визначився із характером спірних правовідносин що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 липня 2020 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Крім того, на підставі положень ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у позові - на позивача

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 130,20 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа-Банк») задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»), Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» про визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 130,20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 15 травня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе