ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Просила суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, але більше семи місяців не проживають у спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги, їх особисті речі відсутні. Позивач вважає, що відповідачі втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою відсутністю без поважної причини за місцем реєстрації. Також вказує, що відповідачі створюють їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, оскільки вона уклала попередній договір купівлі - продажу вказаної квартири, проте не може її відчужити, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено повністю.

Рішення оскаржила позивач, яка посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, та наводить доводи аналогічні доводам позовної заяви.

Звертає увагу суду на те, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідачі тривалий час не проживають за місцем реєстрації, а також що відповідачі забезпечені житлом, оскільки на момент подачі позову проживали у м. Старобільськ Луганської області у батьків відповідачки.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Вказує, що відповідач не втратила інтерес до спірної квартири, проте через те, що позивач та її син (колишній чоловік відповідачки) чинять перешкоди у користуванні квартирою відповідач позбавлена можливості там проживати. Разом з цим, відповідач працює у м. Харкові на посаді лікаря-стоматолога-терапевта у ТОВ «Екомет», та після закінчення відпустки по догляду за дитиною вона повернеться на роботу.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

У спірній квартирі з 30.10.2018 року зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який є сином позивачки у справі, перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2018 року до 01.04.2021 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказала про намір реалізувати надане право розпорядження власним майном, укладення попереднього договору купівлі - продажу спірної квартири, та на відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні понад сім місяців, що є наслідком втрату останніми права користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підтвердження викладеного позивачем надано довідку та акт ОСББ «ЖК Гранд» від 08.12.2020 року про фактичне не проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог, вказала про вимушеність непроживання у спірній квартирі, тимчасове проживання у бітьків у м. Старобільськ Луганської області, перебування у відпустці по догляду за дитиною та намір повернутись до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно наказу № 102-в від 31.10.2018 року ТОВ «Екомет» ОСОБА_2 працює на посаді лікаря - стоматолога - терапевта, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 02.11.2018 року по 17.09.2021 року.

Відповідно до довідки КНП «Міська стоматологічна поліклініка № 5» ОСОБА_2 працює на посаді лікаря - стоматолога - терапевта, з 01.11.2018 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Вказаний заклад охорони здоров`я та ТОВ «Екомет», де працює відповідачка знаходяться у місті Харків, малолітня ОСОБА_4 проходить медичні огляди у приватних медичних закладах, що також перебувають у місті Харків згідно довідок та консультативних висновків Дитячого медичного центру «Мама Врач», Медичного центру «Ваш ребенок», що підтверджує про намір відповідача проживати у місті Харків.

Районним судом встановлено, що іншого нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_2 не зареєстровано, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового приміщення і набула право користуванням цим житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку, що відповідач та її донька - колишні члени сім`ї власника спірного житла, які не мають іншого житла, суд вказав, що їх право на це майно має бути захищено, оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Згідно з положеннямистатті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина другастатті 3 СК України).

Малолітня ОСОБА_4 зареєстрована за місцем реєстрації своєї матері, та місцем фактичного проживання (згідно довідки ОСББ «ЖК ГРАНД» від 08.12.2020 року) свого батька ОСОБА_5 .

Отже, дитина набула право користування спірною квартирою відповідно до ст. 29 ЦК України.

Малолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом.

Як зазначено у статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Відповідно до статті 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Доказів того, що дитина неправомірно набула право на користування спірною квартирою позивачем не надано.

Щодо вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у їх задоволенні, оскільки місцевим судом встановлено правомірність вселення у спірну квартиру відповідачки, як члена сім`ї власника.

Встановлено, що на даний час відповідач є колишнім членом сім`ї власника, яка не має іншого житла, а отже право на користування спірною квартирою відповідачем підлягає захисту шляхом відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Обставин, встановлених місцевим судом, позивач у апеляційній скарзі не спростувала.

Враховуючи, що апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними за своїм змістом позиції позивача, якій суд першої інстанції надав вірну правову оцінку, колегія суддів не вбачає за необхідне надавати обґрунтування кожному з доводів скарги, що узгоджується з усталеною практикою ЕСПЛ, зокрема при розгляді справи «Серявін та інші проти України».

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.

За вказаних обставин, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційній суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак