ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8276/19 Номер провадження 22-ц/814/1286/23Головуючий у 1-й інстанції Цвіра Д.М. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до TUI Ukraine Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК» , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної та матеріальної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 12 років він не мав можливості поїхати відпочити, в результаті чого, його здоров`я похитнулося, що призвело до 2-ої групи інвалідності, лікар запропонував позивачу відпочити на морському узбережжі. За рекомендацією лікаря позивач провів моніторинг підприємств з надання туристичних послуг та зупинився на туроператорі ТОВ «ТТВК».У телефонній розмові менеджер компанії повідомив, що найближчий офіс в м. Харкові знаходиться на вул. Сумській, б. 4, оф. 123, за вказаною адресою знаходився представник компанії, ФОП ОСОБА_2 ..

Свої зобов`язання позивач виконав повністю, тобто сплатив за путівку 12755 грн. Менеджер ТОВ «ТТВК»,вказав що готель саме 4 зірки, All Inclusive, власний пляж та видала ваучер на проживання в готелі Himeros Beach Hotel, стандартного класу, готель 3 зірки, тобто ввела в оману позивача. На думку позивача, ТОВ «ТТВК» було допущено порушення при наданні послуги, а саме: у ресторані було відсутнє дієтичне харчування, а позивач страждає захворюванням шлунку панкреатитом і весь час позивач вимушений був харчуватися їжею, яка не є дієтичною і тому, весь час відпочинку відчував біль; їжі не було достатньо, позивачу відмовляли у добавці; в номері зі стелі весь час текла вода, на вимогу переселити в інший номер реакції не було; вікна готелю виходили на курник, замість обіцяного краєвиду, на скарги позивача ні персонал готелю ні ОСОБА_2 не відреагували; в готелі був відсутній бар та власний пляж, також позивача ввели в оману, щодо класу готелю, а саме: було обіцяно готель 4 зірки, натомість готель був 3 зірки. Відповідачі ввели в позивача в оману, повідомили неправдиву інформацію про готель, таким чином порушили договір та Закон України «Про захист прав споживачів», чим спричинили позивачу моральну шкоду. Після повернення з туру, позивач звертався до відповідачів з претензіями, але належної реакції на претензії не відбулося, а тому зважаючи на п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд стягнути з відповідачів по 25510 грн. з кожного на компенсацію шкоди.

25.06.2019 відповідачем ФОП ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнала з тих підстав, що представник ТОВ «ТТВК» позивачу не пропонував готель Himeros Beach Hotel, позивач звернувся до ТОВ «ТТВК» про придбання туру в склад якого входить проживання в готелі ОСОБА_3 ; що стосується загострення хвороби позивача відповідач вказує на те, що позивач весь період туру був забезпечений медичним страхуванням і жодного разу до страхової не звертався, в період туру листувався в меседжері із менеджером ТОВ «ТТВК», скарг на номер у готелі та харчування не було; щодо належності готельного обслуговування та класу готелю Himeros Beach Hotel 4 зірки позивачем доказі не надано, наведені доводи позивачем у позові не підтверджено, на думку відповідача є лише домислами позивача.

04.12.2019 від представника ТОВ «ТТВК» надійшов відзив на позовну заяву, яким він просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до бронювання, позивач замовив Himeros Beach Hotel 4*, додавши копію ваучера, у відзиві представник вказує на те, що позивачем додано підроблений ваучер, в якому готель Himeros Beach Hotel 3*. Оскільки ваучер є власністю ТОВ «ТТВК», він формується та видається ТОВ «ТТВК» і туристу, тобто позивачу видано ваучер № 3645467, в якому готель Himeros Beach Hotel має 4*. Претензій від позивача під час подорожі не надходило, отже туроператор та турагент виконали повністю вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Турист скористався перельотом, готелем, трансфером, туристу було надано страховий поліс, проте він не звертався до страхової компанії з будь-яких питань. Вимог щодо дієтичного харчування від туриста не надходило, більше того, всі ці питання розглядаються виключно готелем. Туроператор лише формує туристичний пакет: підбирає переліт, готель, страховий поліс, трансфер. Фактично всі послуги надаються виконавцями: авіакомпанія, готель, страхова компанія тощо. Всі питання стосовно харчування вирішується адміністрацією готелю. Туристом було замовлено харчування All Inclusive. За бажанням, туристи можуть харчуватися в ресторані готелів, де, у тому числі, замовляти дієтичне харчування. Туристом не надано жодного підтверджуючого документу, щодо невідповідного харчування. У випадку виявлення будь-яких порушень під час подорожі, турист має зафіксувати такі порушення Актом, який підписується туристом та представником готелю. Матеріал справи не містять жодних доказів, які підтверджували б позицію позивача.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до TUI Ukraine Товариства з обмеженою відповідальністю «ТТВК», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів та відшкодування моральної та матеріальної шкоди, відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення суд виходив з того, що підстав вважати, що турагентом та/або туроператором не були виконані умови договорів, які наведені вище, про надання повної та достовірної інформації стосовно обраного позивачем готелю, харчування, тощо відсутні. Беззаперечно, за вище вказаних обставин вбачається, що за місяць до укладення договору на туристичне обслуговування позивач мав можливість здійснити свідомий та компетентний вибір щодо придбаної ним послуги на підставі наданої турагентом інформації. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем самостійно обрано готель з кількох можливих.

Не погодившись із таким рішенням суду , його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .. Скарга мотивована тим, що суд помилково прийшов до висновку , що умови договорів відповідачами виконані у повному обсязі та належним чином , адже туристичного договору не існувало.

Апелянт вказує, що суд мав прийняти до уваги електронні докази , що були надані ним на підтвердження своїх вимог . Також наголошує, що наданий відповідачем ваучер є підробленим доказом.

Щодо шкоди завданої позивачу останній зазначає, що продукт (туристична послуга) спожитий ним у зв`язку із тим, що він заселився в готель тому що не мав іншого вибору. Знаючи заздалегідь, що готель буде з такими умовами , позивач не придбав би туристичний продукт та не уклав би відповідного туристичного договору.

Наявність моральної шкоди скаржник обґрунтовує тим, що ситуація яка склалася вплинула на його особисте життя та роботу.

ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2021 року , та ухвалити нове , яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Правовідносини у туристичній діяльності опосередковуються не лише договорами між споживачем та туристичним агентом, договорами про туристичне обслуговування між споживачем та туристичним оператором: права і обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також Законом України «Про туризм». У разі укладення договору між туроператором та турагентом на реалізацію туристичного продукту (агентський договір) до такого договору застосовуються загальні положення про агентський договір, закріплені главою 31 Господарського кодексу України.

Між туроператором як особою, що створює туристичний продукт, та турагентом як особою, що такий продукт реалізує, можуть укладатися й інші договори - комісії, доручення тощо, однак характерною ознакою таких договорів є те, що туристичний агент діє від імені та/або в інтересах туроператора з питань продажу туристичного продукту.

Однак такі договори не створюють собою прав та обов`язків для споживача, окрім випадку, якщо такий договір не був укладений туроператором і турагентом на користь третьої особи (споживача) відповідно до положень ст. 636 ЦК України. Виконання такого договору на користь третьої особи можуть вимагати як особи, які уклали договір (турагент та туроператор), так і третя особа (турист), на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 643/6064/15-ц (ЄДРСРУ № 73189634)).

Так, 12.02.2018 між туристичним агентом фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (Турагент) що діє від імені та за дорученням Туристичного оператора Товариство з обмеженою відповідальністю «ТТВК» (Туроператор) та ФОП ОСОБА_2 (субагентом) укладено субагентський договір № 01/18 (т. 1 а.с. 42-49).

Предметом субагентського договору відповідно до п. 1.1. турагент доручає, а Субагент зобов`язується на винагороду надати послуги з продажу сформованого туроператором туристичного продукту шляхом укладання від імені, під контролем, в інтересах Турагента цивільно-правовий договір з споживачами туристичних послуг (надалі - туристами), юридичними особами, а також виконувати інші дії, пов`язані з реалізацією туристичного продукту та передбачені умови цього договору.

Відповідно до ст.617ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. ч. 12, 14 ст. 20 Закону України «Про туризм», саме туроператор, як сторона за договором несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

З огляду на викладене, агентські та субагентські договори не створюють собою прав та обов`язків для споживача, який 1) не є стороною такого договору, 2) не є особою, на користь якої укладається такий договір.

Відповідно, Замовник турпродукту як третя особа у договірних правовідносинах та його агентів та субагентів не наділявся правами, а отже, не може набувати обов`язків, та щодо такої особи не можуть застосовуватись жодні договірні санкції, які суттєво впливають на права та інтереси третьої особи, яка не є стороною таких правовідносин.

Зазначаючи наведене, районний суд вірно виходив з висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийнятій 13 березня 2019 року постанові у справі 750/9028/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, установлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним у повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його.

Позивачем заброньовано та замовлено тур до Туреччини, обрано за власним бажанням проживання в готелі Himeros Beach Hotel 4* в період з 28.04.2019 по 05.05.2019 Standart (1AD), All Inclusive, що підтверджує Ваучер № 3645467 та сплачено повну суму туру.

Відповідно до ч. 15 ст.20 Закону України «Про туризм» якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.19-1 Закону України «Про туризм», будь-яка інформація, надана туроператором (турагентом), повинна містити достовірні відомості про умови договору на туристичне обслуговування.

Апелянт посилається на відсутність договору , як такого , та колегія суддів не може погодитись із вказаним аргументом з огляду на те , що сторонами не заперечується наявність ваучера, що є формою письмового договору на туристичне обслуговування.

Щодо невідповідності ваучера наданого відповідачем як доказу, адже апелянт вказує , що вказаний ваучер є підробленим , колегія суддів виходить з слідуючого. Сторонами при розгляді справи не заявлялось клопотання про витребування оригіналу ваучера для встановлення дійсності та підтвердження позивачем своїх вимог. У суді апеляційної інстанції відповідне клопотання також не заявлялось.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.7 ст.20 Закону України «Про туризм», кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі: погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків; непередбаченого підвищення тарифів на транспортні послуги; запровадження нових або підвищення діючих ставок податків і зборів, інших обов`язкових платежів; істотної зміни курсу гривні до іноземної валюти, в якій виражена ціна туристичного продукту; домовленості сторін.

Так, апелянт , встановивши невідповідність замовленої та оплаченої послуги ( а саме готель Himeros Beach Hotel 3*- на ваучері позивача, Himeros Beach Hotel 4* - на ваучері відповідача) , мав право звернутися до початку туристичної подорожі до іншої сторони договору з вимогою про внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин. Проте, позивач не звертався з відповідними вимогами до відповідачів, як вірно зазначено районним судом , послугу позивачем спожито в повному обсязі.

Суд відхиляє посилання скаржника на судову практику долучену до апеляційної скарги , адже обставини наведені в рішеннях на які посилався апелянт не є аналогічними обставинам у справі , що наразі переглядається судом. Туристична послуга ОСОБА_1 спожита в повному обсязі, у наведеному скаржником випадку послуга позивачем спожита не була ( справа № 182/2926/19).

Районним судом вірно зазначено, що під час туру позивач не вказував на недоліки, якими він був незадоволений в період відпочинку з 28.04.2019 по 05.05.2019 і тільки після повернення з туру, звернувся до відповідачів по справі з претензіями щодо того, які недоліки мав готель, проживання в ньому та харчування і просив повернути суму, сплачену за тур.

Відповідно дост.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно дост.30 Закону України «Про туризм», порушення законодавства в галузі туризму тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Порушеннями законодавства в галузі туризму є: провадження туроператорської діяльності без отримання відповідної ліцензії або недодержання ліцензійних умов; залучення до надання туристичних послуг осіб, які не відповідають встановленим законодавством відповідним кваліфікаційним вимогам; ненадання, несвоєчасне надання або надання туристові інформації, що не відповідає дійсності; порушення вимог стандартів, норм і правил у галузі туризму; незаконне використання категорії об`єкта туристичної інфраструктури; порушення умов договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг; невиконання розпоряджень уповноважених органів та осіб про усунення порушень ліцензійних умов; порушення правил щодо охорони чи використання об`єктів туристичної інфраструктури, знищення або пошкодження об`єктів відвідування; створення перешкод уповноваженій на те законом посадовій чи службовій особі у здійсненні контролю за туристичною діяльністю, у проведенні перевірки якості надаваних (наданих) туристичних послуг або додержанні ліцензійних умов, стандартів, норм і правил щодо здійснення туристичної діяльності; незаконне втручання у здійснення туристичної діяльності; розголошення відомостей, що становлять конфіденційну або іншу охоронювану законом інформацію.

Відповідно до ч. 1ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до п. п. 7, 17ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Так, позивачем на підтвердження своїх вимог надано ваучер № 3645467, що підтверджував замовлення відпочинку у готелі Himeros Beach Hotel 3*. Також із клопотанням про доручення доказів суду надано флеш-накопичувач, із відеозаписами істотних порушень прав споживача.

Та , суд першої інстанції правильно встановив , що роздруківки з меседжеру, з додатку до позовної заяви (т. 1 а.с. 14), скріншоти в додатку до відзиву (т. 1 а.с. 32-34), роздруківки з меседжеру в додатку до відзиву (т. 1 а.с. 52), флеш носій в додатку до відзиву (т. 1 а.с. 53), флеш-накопичувач з відеозаписом в додатку до клопотання від 01.07.2019 (т. 1 а.с. 58А) не відповідають вимогам ст.100 ЦПК України , а відтак не можуть бути прийняті судом, як докази.

Надане позивачем відео не може вважатися належним та достатнім доказом фіксування відповідних подій, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, місця події, тощо.

Електронні докази, визначення яких наведено у ч. 1 ст. 100 ЦПК України, є окремим засобом доказування. Крім того, до електронних доказів висуваються вимоги стосовно належності (ст. 77 ЦПК України), допустимості (ст. 78 ЦПК України), достовірності (ст. 79 ЦПК України) та достатності (ст. 80 ЦПК України).

На законодавчому рівні передбачений порядок подання електронних доказів. Зокрема, вони подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

У постанові КГС ВС від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20, йдеться про те, що учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, що є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Електронні докази подають в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом. Але при цьому учасники справи мають право подавати електронні докази в посвідчених паперових копіях, і в такому разі паперову копію електронного доказу не можна вважати письмовим доказом.

Відтак , правильними є твердження районного суду , що зважаючи на ст. 100 ЦПК України, вказані вище докази в розумінні ст. 78 ЦПК України не можуть визнаватися допустимими, а тому підстав встановлювати наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи вказаними доказами суд не може.

За змістом ч. ч.1, 2, 8, 10, 11 ст.20, ч. 2 ст.30, ч. ч.1, 2 ст.32, ч.1 ст.33 Закону України «Про туризм», ч. 1ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст.526,610,611,612,623, ч.5 ст.653, ст.906ЦК України майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків.

Таким чином, у разі встановлення судом фактів видачі туроператором ваучера, який є формою письмового договору на туристичне обслуговування, зміни туроператором в односторонньому порядку істотних умов договору на туристичне обслуговування та невжиття ним необхідних заходів про попередження туриста щодо такої зміни, відповідальність за порушення істотних умов договору не може нести інший суб`єкт туристичної діяльності з надання туристичних послуг, ніж туроператор.(Правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-42цс13 від 03 липня 2013 року. Правова позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 758/8046/15-ц, провадження № 61-11793св18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/3695/17-ц, провадження № 61-15781 св 18)

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди , так як вони не доведені позивачем.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов