РІШЕННЯ

іменем України

24 березня 2023 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу №205/11516/21 за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради 29.12.2021 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення.

Позов обґрунтований тим, що позивач надає відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі не сплачують послуги, у зв`язку з чим утворилась заборгованість становить 34 472,41 грн., яка складається з: основного боргу, який виник за період з 01.01.2000 року по 31.10.2021 року в розмірі 34 472,41 грн., інфляційного збільшення в розмірі 6 552,53 грн. та 3 % річних у розмірі 875,31 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07.07.2022 року від представника відповідачів адвоката Борисенка В.А. надійшли відзиви на позов, в яких заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що у 2010 року у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено вузол обліку, яким вимірюється обсяг спожитої води. Однак, з квітня 2014 року щомісячна сума заборгованості зросла. При цьому, встановити з розрахунків позивача яким чином здійснювалися нарахування з квітня 2014 року неможливо, оскільки показання з приладу обліку у квартирі не знімалися. Також ОСОБА_1 неодноразово зверталася до позивача щодо укладення договору про надання послуги, проте, позивач ухиляється від укладення договору з нею. Окрім того, представник зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності за період з 01.01.2001 року по 28.12.2018 року. На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позову.

Представником позивача ОСОБА_3 подано відповідь на відзив, в якому наведено заперечення на аргументи, викладені у відзиві на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач не отримував від відповідачів письмових звернень щодо укладення договору на надання послуг з водопостачання та водовідведення. Між сторонами склалися фактичні відносини, оскільки позивач надає послуги з водопостачання та водовідведення за адресою проживання відповідачів, тому споживачі відповідно зобов`язані сплачувати отримані житлово-комунальні послуги. 03.06.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 , опломбовано вузол обліку, про що складено двосторонній акт, в якому зазначено про допуск в експлуатацію цього лічильника до 04.01.2014 року. зазначений акт ОСОБА_1 підписала особисто. Оскільки своєчасно періодичну повірку приладу обліку не було проведено, підприємство з квітня 2014 року зняло лічильник води з обліку. З квітня 2014 року нарахування послуг водопостачання та водовідведення проводиться за кількістю зареєстрованих мешканців згідно з діючими нормами та тарифами. Також представник просила не застосовувати строк позовної давності, відповідачі продовжують споживати послуги, що надаються позивачем. На підставі викладеного просить позов задовольнити.

05.12.2022 року від представника ОСОБА_1 надійшли запереченнях. В запереченнях зазначено, що відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» періодична повірка засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснюються за рахунок суб`єктів господарювання, що надають послуги з водопостачання. Також Порядком подання засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку обслуговування та ремонт, який затверджений постановою КМУ № 474 від 08.07.2015 року встановлено, що періодична повірка засобів вимірювальної техніки здійснюється за рахунок виконавців. Отже, позивач повинен був здійснити повірку лічильника води відповідача для подальшої його експлуатації, завчасно повідомивши про це шляхом надсилання рекомендованого листа з повідомленням. Оскільки ОСОБА_1 не отримувала повідомлень про необхідність проведення повірки, то представник вважає, що нарахування спожитих послуг повинно проводитись за даними лічильника, а нарахування оплати за період з 01.04.2014 року по 01.10.2021 року за нормами споживання не є правомірним. Також заперечував проти аргументів представника позивача щодо не застосування позовної давності.

Від представника позивача надійшли пояснення, в яких зазначено, що з актом про допуск в експлуатацію лічильника лише до 04.01.2014 року ОСОБА_1 була ознайомлена, тобто була повідомлена про необхідність його повірки у 2014 році. Відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» в редакції на момент спірних відносин встановлено, що Порядок подання фізичними особами, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, - власниками засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань якими використовуються для здійснення розрахунків за спожиті для побутових потреб електричну і теплову енергію, газ і воду) на періодичну повірку цих засобів та оплати за роботи, пов`язані з повіркою, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На момент, коли повинна була проводитися повірка п. 24 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою КМУ № 869 від 01.06.2011 року, витрати з проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії, у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, визначаються відповідно до укладених договорів між виконавцем та субпідрядником, який виконує зазначені послуги, з розрахунку на один квартирний засіб обліку води та теплової енергії і нараховуються щомісяця споживачеві у складі послуги залежно від кількості таких засобів обліку шляхом додавання плати за проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії, у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, до загальної вартості послуг. Виходячи з наведеного, представник зауважив, що повірка лічильників у спірний період була віднесена до послуг з утримання будинків та прибудинкових територій. До тарифів на водопостачання та водовідведення в 2014 році не входило витрати на проведення планових періодичних повірок засобів холодної води, у тому числі їх демонтаж, транспортування та монтаж після перевірки, розпломбування та опломбування, а також на формування обмінного фонду квартирних лічильників. Враховуючи, що витрати, пов`язані з періодичною повіркою приладів обліку, які є власністю фізичної особи споживача, не враховувались при нарахуванні плати за послуги з утримання будинків та не включалися до складу тарифів на послуги центрального водопостачання та водовідведення, виконавці зазначених послуг не проводять повірку засобів обліку холодної води споживача. Отже, повірка лічильників не входила до складу тарифу КП «Дніпроводоканал» ДМР. Нарахування плати за нормами споживання води у період, коли лічильник не пройшов повірку, відповідає положенням п. 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року. Окрім того, відповідачі не оплачували отримані послуги ні за лічильником, ні без нього, показники приладу обліку не передавали ні в період допуску в експлуатацію лічильника, ні після спливу такого періоду.

17.02.2023 року від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки засобів вимірювальної техніки покладається на позивача та проводиться за рахунок тарифів водопостачання. Оскільки позивач не провів повірку лічильника відповідача, останньому нараховувалась заборгованість не за показниками лічильника, а за нормами споживання, тому такі розрахунки є невірними. Враховуючи безпідставність такого розрахунку, просив у позові відмовити.

Також 21.03.2023 року від представника ОСОБА_1 надійшли пояснення, в яких вказав, що нарахування позивачем за нормами споживання води не відповідає вимогам закону, оскільки у відповідача в квартирі наявний квартирний прилад обліку, тому просив відмовити в задоволенні позову.

24.03.2023 року представник позивача подала відповідь на пояснення представника відповідача. У відповіді вказала, що законом не передбачено звільнення споживача від оплати робіт (послуг), пов`язаних з повіркою цих послуг. Власність зобов`язує, а відтак власник зобов`язаний утримувати належне йому майно. Відповідно до порядку проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженого наказом Мінекономрозвитку та торгівлі України № 193 від 08.02.2016 року періодична повірка проводиться виконавцями відповідно до письмового звернення заявника, складеного в довільній формі. А на момент виникнення спірної ситуації щодо повірки лічильника у 2014 року вартість повірки не входила в тариф КП «Дніпроводоканал» ДМР.

У судовому засіданні представник позивача Якименко А.Ю. позов підтримала, просила задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_4 проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

У ході судового розгляду встановлено, що між КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та відповідачами встановились фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 526 від 20.04.1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» ДМР, абоненту ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 у зв`язку з наданням послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з 27.03.1990 року (а.с.24). Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за вказаною адресою з 05.12.2006 року (а.с.23).

Згідно з актом допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води за адресою: АДРЕСА_1 , лічильник допускається в експлуатацію з 03.06.2010 року по 04.01.2014 року (а.с.56).

З матеріалів справи вбачається, що за показниками лічильника позивач нараховував плату в період з 03.06.2010 року по квітень 2014 року, а з квітня 2014 року плата нараховується за кількістю зареєстрованих мешканців відповідно до діючих норм та тарифів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаною адресою за період з 2000 року по 31.10.2021 року є заборгованість в сумі 34 472,41 грн., за вказаний період послуги з водопостачання та водовідведення жодного разу не сплачувалися (а.с.7-9).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 вищезазначеного Закону комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду, витне водопостачання та водовідведення» визначено, що споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються.

Споживачі зобов`язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг.

Відповідачі не заперечували, що користувалися послугами КП «Дніпроводоканал» ДМР за вищезазначеною адресою.

Відповідно до ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Позивач у позові просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2001 року по 31.10.2021 року в розмірі 34 472,41 грн., а також три відсотки річних в розмірі 875,31 грн. та інфляційне збільшення в сумі 6 552,53 грн.

Вирішуючи вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.01.2001 року по 14.09.2008 року, суд виходив з такого.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому до 14.09.2008 року був неповнолітнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Враховуючи викладене, вимоги щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , яка утворилася до 14.09.2008 року є необґрунтованими та такими, що не відповідають закону.

Разом з тим, оскільки відповідач ОСОБА_1 фактично користувалася послугами позивача у вищевказаний період, вимоги щодо стягнення з неї заборгованості за такий період є обґрунтованими.

Вимога позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за період з 14.09.2008 року по 01.04.2014 року є обґрунтованою, оскільки відповідає вимогам закону, у вказаний період відповідачі були зареєстровані за адресою, за якою надавалися послуги, розмір заборгованості у вказаний період та фактичне користування ними не заперечували.

Вирішуючи вимогу щодо стягнення заборгованості за період з 01.04.2014 року по 31.10.2021 року, суд виходив з наступного.

Заперечуючи проти стягнення заборгованості за вказаний період відповідачі посилались на те, що позивач при наявності у квартирі лічильника на воду нараховував плату за водопостачання та водовідведення за кількістю зареєстрованих мешканців, виходячи з встановлених норм споживання та діючих тарифів, а не за показаннями лічильника.

Відповідно до положень Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» у редакції, чинній у 2014 році, засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію; повірка засобів вимірювальної техніки - встановлення придатності засобів вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, до застосування на підставі результатів контролю їх метрологічних характеристик.

Відповідно до п. 15 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Згідно із п. 21 цих Правил у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Статтями 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено договірне регулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг та визначено, що послуги, які надаються споживачеві згідно з договором, оформлюються на основі типового договору про надання таких послуг, перелік яких та тарифи (ціни) на які, затверджуються уповноваженими органами.

Підприємства, які надають послуги споживачам з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (виконавці), повинні забезпечити виконання робіт з періодичної повірки, обслуговування та ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії за рахунок включення цих робіт до тарифу на послуги з утримання будинків і споруд відповідно до укладених між ними договорів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 22.04.2015 року по справі № 6-60цс15.

З матеріалів справи вбачається, що повірка лічильника, що встановлений у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проведена не була, відповідачі щодо проведення повірки не зверталися, показання лічильника не передавали, за показаннями лічильника спожиті послуги не сплачували.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року, на яку посилається представник відповідачів, споживач продовжувала сплачувати надані послуги за показаннями лічильника. Отже, застосування до даних правовідносин, де відповідачі ухиляються від оплати фактично спожитих послуг не відповідатиме закону, оскільки обставини справ є різними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за період з 01.04.2014 року по 31.10.2021 року, оскільки відповідачі послуги фактично споживали, їх оплату не здійснювали, розрахунок позивача не спростували, контррозрахунок не надали.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги (до яких відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 цього ж закону віднесено і послуги з водовідведення) у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про питну воду і питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Оскільки правовідносини між сторонами за юридичною природою є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів трьох відсотків річних в сумі 875,31 грн. за період з липня 2018 року по жовтень 2021 року та інфляційних втрат у сумі 6 552,53 грн. також є обґрунтованими.

Відповідачами подано заяву про застосування строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивачу було відомо про порушення його права, однак. з позовом він звернувся лише 29.12.2021 року.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Загальний строк позовної давності 3 роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У даному випадку відповідачі повинні були здійснювати оплату послуг з водопостачання та водовідведення до 20 числа кожного місяця, таким чином, про порушення свого права щодо отримання плати за надані послуги позивач дізнавався 21 числа кожного місяця, в якому не була проведена оплата.

Отже, враховуючи, що з позовом КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулося 29.12.2021 року, підприємство пропустило строк позовної давності щодо вимог за період з 01.01.2001 року по грудень 2018 року.

З урахуванням пропуску строку позовної давності щодо частини вимог, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог КП «Дніпроводоканал» ДМР, які визнані судом обґрунтованими, за період з 01.01.2001 року по 29.12.2018 року.

Відтак, ураховуючи той факт, що відповідачі порушують зобов`язання з оплати наданих послуг з водопостачання та водовідведення, суд доходить до висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості, яка виникла за період з 01.01.2019 року по 31.10.2021 року, в сумі 15576,01 грн., а також трьох відсотків річних в сумі 467,28 грн. та інфляційного збільшення в розмірі 5 471,65 грн., які нараховані в зазначений вище період.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

У порядку статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем в розмірі 2 270 грн. (а.с.1), підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках, тобто по 1 135 грн.

Керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 22 Закону України «Про питну воду, витне водопостачання та водовідведення», ст. ст. 526, 541, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 80, 81, 82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення-задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, п/р НОМЕР_4 в Акціонерному товаристві «Укрсиббанк» суму заборгованості по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення у розмірі 15 576,01 грн., 3 % річних у розмірі-467,28 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 5 471,65 грн.

В задоволенні позову в іншій частині-відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 , в рівних частках з кожного, на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, п/р НОМЕР_4 в Акціонерному товаристві «Укрсиббанк» судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко