Постанова

Іменем України

15 травня 2023 року

м. Київ

справа № 200/26797/15-ц

провадження № 61-7622св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року у складі судді Цитульського В. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 06 липня 2022 року у складі колегії суддів: Городничої В. С.,

Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з грудня 2003 року по листопад

2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання 18 листопада 2008 року шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю і в цей період 12 квітня 2010 року придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що він за власні кошти зробив ремонт у цій квартирі

на загальну суму 93 770,00 грн, придбав меблі та побутову техніку на суму 154 000,00 грн.

Посилаючись на те, що з лютого 2013 року сторони почали проживати окремо, домовленості щодо добровільного поділу спільного сумісного майна досягнуто не було, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частини вказаної квартири, а за відповідачем відповідно 1/3 її частину. Крім того, позивач просив визнати за ним право власності

на кухонний стіл вартістю 4 000,00 грн, холодильник - 4 000,00 грн, комплект гостинної - 16 000,00 грн, м`які меблі - 22 000,00 грн, телевізор - 7 000,00 грн, комплект спальні - 24 000,00 грн, всього на загальну суму 77 000,00 грн.

Справа неодноразово розглядалась судами першої, апеляційної

та касаційної інстанцій.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 09 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не заявляв вимог про встановлення факту проживання із відповідачем однією сім`єю після розірвання шлюбу, окремого рішення про встановлення цього факту суду не надав, а тому суд вважав, що він позбавлений можливості вирішити питання щодо поділу спірного майна без встановлення вказаного факту.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня

2017 року в частині стягнення судових витрат скасовано. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому, оскільки доказів понесення відповідачем судових витрат у зв`язку

із розглядом цієї справи матеріали справи не містять, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України

2004 року не сприяли всебічному та повному дослідженню доказів,

не надали оцінку доводам сторін про те, що відповідач у межах кримінального провадження визнала факт спільного проживання

з позивачем після розірвання шлюбу у період придбання спірного майна для спільного використання. Ці фактичні обставини справи мають суттєве значення для її вирішення, проте суди першої та апеляційної інстанцій

не надали належної оцінки поданим сторонами доказам у їх сукупності

та залишили поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю належних

та допустимих доказів на підтвердження набуття квартири

АДРЕСА_1 ОСОБА_2 у період спільного проживання з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу. Оскільки право сторін на рівні частки у спірному майні

як спільній сумісній власності презюмується, суд першої інстанції вважав наявними правові підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири.

При цьому суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити

у задоволенні позовних вимог щодо поділу меблів та побутової техніки, оскільки такі є складовими спірної квартири та позивачем

на підтвердження придбання такого майна особисто ним за його власні кошти не надано доказів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада

2021 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши факт придбання спірного майна під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири, оскільки загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. При цьому, суд апеляційної інстанції вважав, що підстав для відступу від рівності часток позивачем

не доведено, а презумпцію спільності майна подружжя відповідачем

не спростовано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2022 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , посилаючись

на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема

на необґрунтоване відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 3

частини статті 411 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що підставою для повернення справи

на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 05 червня 2019 року зазначав, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку доводам сторін про те, що відповідач в межах кримінального провадження

№ 0000968 визнала факт спільного проживання з позивачем після припинення шлюбу у період спірного використання. Проте, на думку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , замість надання цим доказам відповідної оцінки, що мало полягати у критичному ставленні

у зв`язку із тим, що відібрані вони не судом, а лише слідчим, то судами попередніх інстанції надано навпаки преюдиційне значення.

В оскаржуваних рішеннях не наведено жодної правової оцінки та мотивів

їх прийняття чи відмови у прийнятті.

На думку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , суди першої

та апеляційної інстанцій не мали правових підстав для встановлення факту проживання позивача із відповідачем однією сім`єю після розірвання шлюбу, оскільки позивач такої вимоги не заявляв. Сам факт перебування

у близьких відносинах чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав

і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також вважає, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки щодо походження коштів для придбання спірної квартири.

На думку представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , позивач пропустив позовну давність, а тому наявні підстави для відмови

у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

У вересні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1

на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

18 листопада 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а. с. 6).

12 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 придбала нерухоме майно, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 (а. с. 10-15).

Ціна ремонту вказаної квартири становила 93 770,00 грн, а ціна придбаних

у цю ж квартиру меблів - 154 000,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень (а. с. 16-27).

Згідно із постановою про закриття кримінального провадження

№ 0000968, що відкрито за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 356 КК України, за заявою ОСОБА_2 від 12 лютого 2013 року про вчинення ОСОБА_1 самоправних дій у квартирі АДРЕСА_1 , підставою для закриття вказано

те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 відновила з ОСОБА_1 шлюбні стосунки, вони живуть разом і спірну квартиру у 2010 році придбали за спільні кошти, документально оформивши на її ім`я (а. с. 110, 113, 114, 118).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,

що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові

на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них

не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають

у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними

за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки

та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї,

є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта

статті 368 ЦК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 554/8023/15-ц).

Отже, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу належить

до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення.

Щоб визначити джерело придбання майна осіб, які не перебувають

у зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами

та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для

її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 і підлягає поділу майна між позивачем і відповідачем по 1/2 його частині, оскільки спірне майно набуте сторонами під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні кошти.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні цього позову,

є необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною другою статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня

2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що доводи відповідачки про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту купівлі спірної квартири (12 квітня

2010 року), а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права.

Зважаючи на невизнання ОСОБА_2 з лютого 2013 року (з часу припинення спільного проживання сторін) права спільної сумісної власності позивача на спірну квартиру, за захистом якого ОСОБА_1 звернувся до суду грудні 2015 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивач звернувся за захистом порушеного права в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для її застосування.

Аргументи заявниці, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів

у справі та незгоду із обставинами встановленими судами попередніх інстанцій, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання,

чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає

зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ

від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій

не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 22 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак