Єдиний унікальний номер: 448/1599/22
Провадження № 2/448/100/23
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повне)

15.05.2023 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Юрій БІЛОУС,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович,

суть спору: продовження строку для прийняття спадщини,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

її представник адвокат Михайло ГРИНЬО (ордер серії ВС №1173823),

третя особа приватний нотаріус Роман ЯКСМАНИЦЬКИЙ не з`явився (заява),

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянин ОСОБА_3 (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті його батька ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що за життя ОСОБА_5 , заповіту не складав, своїм майном не розпорядився.

Стверджує, що на момент своєї смерті, ОСОБА_5 проживав в с.Арламівська Воля, Яворівського району Львівської області, де також була зареєстрована та проживала відповідачка ОСОБА_6 , яка спадщину після смерті батька прийняла згідно положень ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Наголошував, що він (Позивач) також має намір прийняти спадщину після смерті батька, однак у встановлений законом строк не звернувся вчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку із тим, що з 2001 року та протягом декількох наступних років перебував на тимчасових заробітках за кордоном у Чеській Республіці, а коли повернувся, то строк для прийняття спадщини вже був пропущений.

Таким чином, вважає, що строк для прийняття спадщини був пропущений ним з поважних причин.

З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким продовжити йому строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІІ. Ставлення сторін до заявлених позовних вимог, показання свідків:

В судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просив суд їх задоволити та продовжити строк для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачка ОСОБА_4 , та її представник адвокат Гриньо М.І. в судовому засіданні позовні вимоги заперечили в повному обсязі, просили суд відмовити у задоволенні таких з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначили, що доводи позивача про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини є необґрунтованими, оскільки позивач перебував в Україні, як до смерті батька ОСОБА_5 , так і після його смерті, був на похороні, а отже жодних перешкод в поданні заяви нотаріусу про прийняття спадщини у нього не було. Доказів тривалого відрядження в тому числі за кордоном у зв`язку із роботою в Чеській Республіці позивач не надав, а тому його твердження є голослівними і недоведеними належними і допустимими доказами у справі.

Третя особа Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С., у судове засідання не з`явився, а подав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, вирішення спору покладає на розсуд суду.

Заявлені свідки зі сторони Позивача в судове засідання не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання від позивача ОСОБА_3 , у зв`язку із неможливістю забезпечення явки свідків, до суду не надходило.

Судом за клопотанням сторони Відповідача були допитані наступні свідки:

- свідок ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні повідомила суду, що працювала листоношою в с.Арламівська Воля, Яворівського району Львівської області, тому зі сторонами у справі знайома дуже добре. Додала, що проживає неподалік відповідачки ОСОБА_4 , часто розносила їй поштову кореспонденцію. Зазначила, що до позивача ОСОБА_3 розносила пошту по АДРЕСА_2 , оскільки там він проживав. Ствердила, що у 2001 році помер батько сторін ОСОБА_5 , а після його смерті в батьківському будинку залишилася проживати відповідачка ОСОБА_4 , оскільки позивач ОСОБА_3 проживає та господарює по АДРЕСА_2

- свідок ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні повідомила суду, що сторони у справі є її односельчанами. Зазначила, що на даний час вони (позивач та відповідачка) не проживають разом, адже після смерті батька ОСОБА_5 , у житловому будинку залишилася проживати лише його донька ОСОБА_4 , а син ОСОБА_3 , проживає по АДРЕСА_2 . Чи виїжджав позивач за межі території України свідку невідомо.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 20.12.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11.01.2023 року задоволено клопотання позивача ОСОБА_3 та витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин (виїзд і в`їзд) громадянином України ОСОБА_3 , державного кордону України у період з 01 січня 2000 року по 24 листопада 2022 року, а також кількість перетинів та тривалість відсутності на території України.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті, задоволено клопотання сторін про виклик для допиту свідків.

ІV. Обставини справи, встановлені судом:

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-змістовному зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків Позивача у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5 (батька сторін).

За змістом частин 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ОСОБА_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто спадщина після його смерті відкрилась до ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини підлягає законодавство, яке діяло у момент відкриття спадщини, тобто положення ЦК Української РСР і застосування норм ЦК 2003 року не допускається.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 , не проживав з померлим батьком на час відкриття спадщини та до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк не звернувся.

До складу спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 входить житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився, спадкова справа після його смерті не заводилася.

З повідомлення Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. від 21.11.2022 року №641/01-16 вбачається, що позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 , але у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки пропущений строк для прийняття спадщини.

В той же час, іншим спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 згідно положень статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року є донька померлого ОСОБА_4 (відповідачка у справі)так як на час смерті батька проживала разом з ним, що не заперечується сторонами.

В свою чергу, Позивач також бажає прийняти спадщину та отримати в нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, однак після смерті батька у шестимісячний строк не звернувся вчасно до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, посилаючись на той факт, що з 2001 року та протягом декількох наступних років перебував на тимчасових заробітках за кордоном у Чеській Республіці, а коли повернувся, то строк для прийняття спадщини вже був пропущений, у зв`язку із чим змушений звернутися до суду із даним позовом.

Водночас, згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-2314/18/23 від 18.01.2023 року (отримано та зареєстровано канцелярією суду за Вх.№1329 від 14.03.2023), на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.01.2023 року, відомо, що за результатами проведеної перевірки інформації, яка зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», що функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 року №614, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за №1319/38655 (далі - Положення), відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України ОСОБА_3 , в період з 18.01.2018 по 24.11.2022 року в базі не виявлено. Відповідно до Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення (п.17 Положення). Разом з тим, внесена до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігається у базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 №472, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.07.2007 за №765/14032.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 ; копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , серії НОМЕР_2 від 25.03.1969 року; повідомленням Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. від 21.11.2022 року №641/01-16; копією паспорта та ідентифікаційного коду гр. України ОСОБА_3 ; листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-2314/18/23 від 18.01.2023 року та іншими матеріалами справи.

V. Застосоване судом законодавство:

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частина перша статті 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами першою, третьою статті 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом частин 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частиною 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Прийняття спадщини підтверджується різними діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили у володіння (користування, розпорядження) спадковим майном.

Згідно частини 2 статті 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадкоємець за законом чи за заповітом вправі відмовитися від спадщини протягом 6 місяців з дня її відкриття.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Статтею 549 ЦК УРСР (1963 р.) передбачалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив управління або володіння спадковим майном чи подав нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Статтею 561 ЦК 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5 (далі по тексту - Інструкція), яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (пункт 113 Інструкції).

Положеннями статті 561 ЦК УРСР та п.112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, визначено - свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Частиною 1 статті 550 ЦК УРСР 1963 року строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку й без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Цей строк може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо в указаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про подовження пропущеного строку (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 24 червня 1983 року №4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування").

Постановою пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 „Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

В зв`язку з цим необхідно застосовувати положення ЦК УРСР та роз`яснення постанови пленуму ВСУ „Про практику розгляду судами України справ про спадкування №4 від 24.06.83р., якими визначено, що заяви по спорах про спадкове майно, в тому числі заяви про продовження строку на прийняття спадщини, розглядаються за правилами позовного провадження. Передбачений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування роз`яснив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин (постанова Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 358/1647/18, (провадження № 61-12009св19)).

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (стаття 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

VI. Висновки суду за результатами розгляду даної справи:

Відповідно до статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Звертаючись до суду із даним позовом, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , позивач вказував тривале (з 2001 року) перебування за кордоном на тимчасових заробітках.

В порушення вимог статті 81 ЦПК України, позивач не надав суду жодних доказів тривалого відрядження, в тому числі за кордоном, та не довів, що вказані обставини були пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, тобто не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, враховуючи той факт, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №91-2314/18/23 від 18.01.2023 року інформації про перетин державного кордону громадянином України ОСОБА_3 , у вказаний період часу в базі даних не виявлено.

Суд вважає необхідним зазначити, що наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, затверджено «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» котрий передбачає, що спадкоємець має право звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини шляхом надіслання такої заяви поштою.

Пунктами 3.5, 3.23, 3.24 глави 10 «Видача свідоцтва про права на спадщину» Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, в окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, передбачено можливість надіслання заяви про прийняття спадщини поштою.

Чинне законодавство України передбачає декілька варіантів порядку реалізації громадянами права подання заяви про прийняття спадщини. У випадку, якщо фізична особа за станом свого здоров`я або іншими причинами не має можливості прийти до нотаріальної контори, то така особа може запросити нотаріуса додому для особистого написання заяви у присутності нотаріуса або ж направити таку заяву поштою з обов`язковим засвідченням справжності підпису заявника.

Позивач не скористався жодним з зазначених способів реалізації свого права та окрім того, без поважних причин пропустив встановлений чинним законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Підсумовуючи, суд погоджується з викладеним у відзиві на позов твердженням сторони Відповідачки, щодо існування можливості подання нотаріусу або до консульської установи заяви про прийняття спадщини громадянином України, який перебуває за кордоном.

Тобто, переважну більшість часу, який надається спадкоємцю для прийняття спадщини, на переконання суду, позивач мав можливість реалізувати своє право, але не зробив цього та не надав жодного доказу неможливості звернення до нотаріуса.

Суд не вважає тривале перебування за кордоном позивача поважними причинами пропуску вказаного строку, які б об`єктивно унеможливлювали чи в інший спосіб перешкодили позивачу здійснити своє право на подання заяви про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса (особисто або надіслати заяву поштою) за отриманням свідоцтва про право на спадщину, а інших причин для цього позивач не вказав.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у справі (ВС/КЦС № 681/203/17-ц від 17.10.2018) - лише незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини може бути підставою для задоволення таких вимог, а в даному випадку такий часовий проміжок є значним, а саме: з моменту смерті спадкодавця ОСОБА_5 , (04.12.2001 року) минуло більше 20 років протягом яких позивач ОСОБА_3 , жодних претензій на спадкове майно не заявляв, про поважні причини пропуску ним строку для звернення до нотаріуса не вказував.

Щодо показань свідків сторони Відповідачки, то їхні показання цілковито спростовують позицію Позивача.

З їхніх пояснень чітко прослідковується те, що позивач ОСОБА_3 , у період з 04.12.2001 року по 04.06.2022 року, а також в подальшому із померлим ОСОБА_5 , не проживав та у тривалому відрядженні за кордоном не перебував, а отже і перешкод звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не мав.

Доводи Позивача, викладені у позові не переконують суд у наявності дійсно поважних причин пропуску вищевказаного строку.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Обставини, на які посилається позивач, такими не є. Поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини, позивач не навів та не довів.

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що протягом часу з грудня 2001 року по час звернення до суду у нього були поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи 6 червня 2018 року судові рішення справі № 592/9058/17-ц (касаційне провадження №61-200 св18), вказав на те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ст. 15 ЦК України). Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд також враховує, що ОСОБА_4 , є належним Відповідачем по справі, оскільки спадщину прийняла згідно положень статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, а отже має право на спадкове майно, однак позов не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , що в свою чергу підтверджує те, що вимоги позову порушують права інших осіб, зокрема ОСОБА_4 та не направлені на захист інтересів таких інших осіб.

Враховуючи вищенаведене, на підставі встановлених обставин справи та належним чином оцінених судом доказів, показів свідків, суд вважає, що причини, на які посилався позивач як на підставу для продовження йому строку для прийняття спадщини, не є поважними причинами пропуску вказаного строку, що унеможливили чи в інший спосіб перешкодили йому здійснити своє право на подання заяви про прийняття спадщини, а тому приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Підстави для негайного виконання рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися.

V. Судові витрати

Виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович, про продовження строку для прийняття спадщини, відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Повний текст судового рішення складено 23.05.2023 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце реєстрації: с.Завидовичі, Городоцького району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце реєстрації: с.Арламівська Воля, Яворівського району Львівської області; РНОКПП НОМЕР_4 ;

Третя особа: Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович; місцезнаходження: м.Мостиська, вул.Грушевського, 22, офіс 20-25, Яворівського району Львівської області.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС