Номер провадження: 22-ц/813/705/23
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва,

ВСТАНОВИВ:

19 вересня 2019 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, в якому просили суд скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних, яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 01.09.2016 року за № ОД 61; скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності «Реконструкція нежитлового приміщення, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 », яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 21.09.2016 року за № ОД 49; скасувати рішення державного реєстратора від 26.09.2016 року № 31566098; скасувати у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про право власності: 21433483; зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: ; стягнути з відповідача судові витрати на користь Одеської міської ради.

21 жовтня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлани Володимирівни, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, скасування рішення державного реєстратора, скасування права власності та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва залишено без задоволення.

02 грудня 2020 року уповноваженою особою Одеської міської ради направлено до Одеського апеляційного суду засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилався на результати розгляду адміністративної справи, в якій Одеська міська рада не приймала участі, а отже, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав права посилатись на визначені в ній обставини так як судові рішення по вказаній справі не мають преюдиціального значення для Одеської міської ради у даній цивільній справі, адже преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Апелянт вважає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції мав оцінити кожен аргумент позовної заяви Одеської міської ради та докази, які були надані міською радою. Так, на думку апелянта, під час судового розгляду було зазначено, що на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 набула право власності на нежитлове приміщення магазину, пізніше Департаментом ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, замовником виступала ОСОБА_1 . Як зазначає апелянт, відомості щодо реконструкції без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, які зазначені в декларації є недостовірними, адже змінений розмір загальної плащі. Також, як зазначає апелянт, судами було встановлено, що ОСОБА_1 було надано в оренду земельну ділянку для обслуговування та будівництва будівель торгівлі, а відповідно до договору оренди, земельна ділянка передається ОСОБА_1 виключно для експлуатації магазину, проте ОСОБА_1 використовує земельну ділянку для експлуатації нежитлових приміщень як станцію технічного обслуговування автомобілів з шиномонтажу. На думку апелянта, ОСОБА_1 порушує умови укладеного з міською радою договору оренди земельної ділянки та вимоги містобудівного і земельного законодавства, здійснила будівельні роботи зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, та використовує земельну ділянку комунальної власності не за цільовим призначенням. Також, апелянт зазначає, що за даними Державного реєстру речових прав та за матеріалами справи, ОСОБА_1 не отримувала свідоцтва про право власності на нерухоме мано, що є предметом спору, яке має ознаки самочинного будівництва. На думку апелянта, ОСОБА_1 не надала суду містобудівних умов та обмежень у забудові земельної ділянки, яка перебуває в оренді, та не надано розроблену та затверджену містобудівну документацію, проте суд першої інстанції не надав значення даним обставинам. Апелянт вважає, що земельна ділянка не була відведена ОСОБА_1 в установленому порядку для нового будівництва чи/або реконструкції і проведення будівельних робіт прямо вказує на самочинне будівництво. В апеляційній скарзі апелянт вказує, що повний текст оскаржуваного рішення надійшов на адресу Одеської міської ради 09 листопада 2020 року. Апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судові витрати.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу. Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явилися, дослідивши матеріали цивільної скарги, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 22.09.2016 № ОД 49 державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін розділу від 26.09.2016 індексний номер рішення: 31566098, яким внесено зміни до розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальну площу (кв.м.): 38,6 кв.м. змінено на загальну площу (кв.м.): 101,6 кв.м. Тобто, право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт виникло після проходження визначеної законом процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про початок виконання будівельних робіт та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта. Тому, оскільки позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

З вище вказаного вбачається, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

Господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК. Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб`єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб`єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц).

Предметом позову в даній справи є матеріально-правові вимоги позивача про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 01.09.2016 за № ОД 61; скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності «Реконструкція нежитлового приміщення, без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: АДРЕСА_1 », яка зареєстрована департаментом ДАБІ в Одеській області 21.09.2016 за № ОД 49; скасування рішення державного реєстратора від 26.09.2016 № 31566098; скасування у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про право власності: 21433483; зобов`язання ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: .

В обґрунтування доводів позовних вимог та апеляційної скарги позивач-апелянт посилався на те, що ОСОБА_1 , порушуючи умови укладеного з міською радою договору оренди земельної ділянки та вимоги містобудівного і земельного законодавства України, здійснила будівельні роботи зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, фактично побудувавши новий об`єкт нерухомого майна, а тому дані, які наведені в декларації про готовність до експлуатації об`єкта, є недостовірними. Також, відповідач використовує земельну ділянку комунальної власності не за цільовим призначенням (не для експлуатації магазину, а для експлуатації нежитлових приміщень як станцію технічного обслуговування автомобілів з шиномонтажу).

За обставинами справи ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним 03 квітня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. за реєстровим № 591 та договором купівлі продажу, укладеним 03 квітня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Крикливою О.М. за реєстровим № 593.

25 грудня 2015 року між Одеською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер: 0:13:014:0008, загальною площею 0,190 га, в тому числі по угіддях: 0,0047 га - під капітальною забудовою, 0,0099 га - під проїздами, проходами та площадками, 0,0044 га - під зеленими насадженнями, на якій розташовані нежитлові приміщення магазину, за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки: В.03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, договір оренди земельної ділянки кадастровий номер: 0:13:014:0008, загальною площею 0,190 га, на якій розташовані нежитлові приміщення магазину, що належать ОСОБА_1 , був укладений між Одеською міською радою та ОСОБА_1 для експлуатації магазину та безпосередньо пов`язаний зі здійсненням ОСОБА_1 її підприємницької діяльності (пункт 1.1 Договору оренди землі від 25.12.2015).

Вказане підтверджується п. 5.1 Договору оренди землі, відповідно до якого земельна ділянка передається ОСОБА_1 для експлуатації магазину (т. 1, а.с. 40-45, 144-149).

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08.11.2023 ОСОБА_1 з 13.05.2023 зареєстрована як фізична особа-підприємець, ідентифікатор суб`єкту в ЄДР 10845294. Види економічної діяльності: 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, н.в.і.у.; 47.78 роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах; 45.20 технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 45.32 роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (основний).

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

А отже, вказана справа за своїм суб`єктним складом не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на що провадження у справі необхідно закрити, оскільки цей спір має розглядатися в порядку господарського судочинства. На вказане суд першої інстанції увагу не звернув та дійшов помилкових висновків для наявності підстав розгляду справи та ухвалення рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, апеляційний суд на підставі ст. 377 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції, закриває провадження у справі та роз`яснює позивачеві його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства. При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачеві, що відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення до суду з відповідним позовом в порядку господарського судочинства.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішень

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 24 листопада 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк