РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в особi головуючої суддi Панас О.В.

при секретарі судового засідання Алексейчук Ю.М.

з участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Тищук К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Рівному у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Донецького національного медичного університету про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Просила визнати незаконними та скасувати накази Відповідача, які видані в. о. ректора Герасименком О. І., від 28.12.2021 р. №12/28/5-3 "Про припинення трудового договору" та від 28.12.2021 р. №12/28/6-3 "Про припинення трудового договору", якими її, ОСОБА_1 , звільнено з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту Донецького національного медичного університету за ставкою та за сумісництвом на 0,5 ставки. Зобов`язати Відповідача поновити її на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту (1 ставка та 0,5 ставки за сумісництвом) Донецького національного медичного університету. Розрахувати та стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту 1 ставка та 0,5 ставки за сумісництвом Донецького національного медичного університету починаючи з 30.12.2021 р. по день прийняття рішення. Стягнути з Відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. за незаконне звільнення її з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту Донецького національного медичного університету (1 ставка) та у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. за незаконне звільнення її з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту Донецького національного медичного університету (0,5 ставки за сумісництвом). Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 , на роботі на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту Донецького національного медичного університету і стягнення на її користь середньомісячного заробітку за один місяць вимушеного прогулу по посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту на 1 ставку та 0,5 ставки за сумісництвом.

Свої вимоги обґрунтувала наступними доводами.

ОСОБА_1 , працювала у Донецькому національному медичному університеті з 10.12.2021 р. на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту на ставку, що підтверджується наказом Відповідача від 09.12.2020 р. №12/10/1-ок .

Наказом від 11.12.2020 р. №12/11/3-ок вона була прийнята за сумісництвом на посаду провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту на 0,5 ставки.

29.12.2021 р. згідно наказу від 28.12.2021 р. №12/28/5-з та наказу від 28.12.2021 р. №12/28/6-з її було звільнено з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту за ставкою та за сумісництвом на 0,5 ставки за ст. 36 п.6 КЗпП України «відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією...».

Вважає накази від 28.12.2021 р. №12/28/5-з та №12/28/6-з, видані виконуючим обов`язки ректора ДНМУ ОСОБА_2 незаконними, безпідставними, прийнятими з грубим порушенням трудового законодавства України та статуту ДНМУ, а отже такими що підлягають скасуванню з наступних підстав.

29.10.2021р. їй були надані пропозиції на переведення до м. Маріуполя.

23.12.2021 р. вона надіслала відповідь на повідомлення про переведення на роботу в іншу місцевість, до м. Маріуполя, у якій висловила незгоду на переведення, так як це є суттєвими змінами умов праці, а вона є одинокою матір`ю дитини віком 4 роки 6 місяців на момент звільнення та звернулася до в.о. ректора Герасименка О.І. з проханням залишити її працювати у м. Краматорську, перевівши до іншого відділу ДНМУ. Вона неодноразово зверталась до в. о. ректора Герасименка О.І. по суті переведення, на що отримувала пропозиції звільнитися за власним бажанням.

З 28.12.2021 р. до 10.01.2022 р. вона знаходилась на стаціонарному лікуванні та до 14.01.2022 р. під наглядом сімейного лікаря з приводу абсцесу правої гомілки з оперативним втручанням.

Про звільнення вона дізналася після виходу з лікарняного, 17 січня 2022 року, що було першим робочим днем після її лікарняного. Виконуючий обов`язки ректора ОСОБА_2 її звільнення під час лікарняного пояснив посилаючись на ознайомлення її з повідомленнями про переведення 29.10.2021 р. На час її звільнення вона була єдиним працівником у відділі внутрішнього аудиту ДНМУ, що ставить під сумнів законність її переведення та існування відділу внутрішнього аудиту в м. Маріуполі.

Звільняючи її з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту Відповідач, в особі в. о. ректора ОСОБА_2 , грубо порушив приписи ч.3 ст. 184 КЗпП України.

Отже, вона є одинокою матір`ю, що має дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин вона не мала можливості переїхати до м. Маріуполя, де не мала ні житла, ні фінансової можливості винаймати житло і виховувати малолітню дитину. Отже вважає свою відмову від переведення на роботу до м. Маріуполя обґрунтованою і також законним своє прохання працевлаштувати її в інший відділ університету на посаду відповідно її фаху та досвіду роботи у ДНМУ в м. Краматорську.

Незаконне звільнення її з посад провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту наказом №12/28/5-3 і наказом №12/28/6-3 завдало їй моральної шкоди, оскільки призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків та негативно вплинуло на стан її здоров`я.

Оскільки вона, з підстав незаконного звільнення знаходиться у вимушеному прогулі, вважає, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, як це передбачено ч. 6 ст. 235 КЗпП України.

На даний час, вона вимушено залишається без роботи та заробітної плати за наказами, які з лютого 2022 року намагається оскаржити в суді, але не має можливості це здійснити у зв`язку з введенням воєнного стану, що змусило її отримати статус внутрішньо переміщеної особи та намагатися влаштовувати своє життя і життя її дитини на новому місці.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позов у межах його доводів та просила задовольнити повністю визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по денеь ухвалення рішення суду, стягнути моральну шкоду.

Представник позивачки адвокат Тищук К.П. , яка діє згідно ордеру серія ВК № 1077090 позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви (вх..№25239/23-вх.) ОСОБА_4 ,яка діє згідно довіреності від 06.01.2023р. просила розглянути справу без її участі.

Згідно поданого до суду письмового відзиву просили відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету у повному обсязі.

Відзив обґрунтували тим, що позивач з метою отримання пом`якшення умов праці та пільг, повідомила Відповідача про наявність у неї маленької дитини при прийомі на роботу.

Позивач регулярно отримувала від Відповідача усі соціальні пільги, одиноким матерям державою, про що свідчить, зокрема, Наказ про надання відпустки №09/14/2-в від 14.09.2021 року.

Підставою складання цього наказу про відпустку стали особові заяви позивача та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України з датою формування ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із частиною 3 статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період тимчасової непрацездатності працівника.

У той же час звільнення під час лікарняного не є підставою для поновлення на посаді: ВС Наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 4 листопада 2020 року у справі № 389/2004/16-ц. Верховний Суд враховує, що наказ про звільнення позивача видано 20.07. 2016 року, тобто у період, коли позивач був непрацездатний, що є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП. Проте наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі.

Позивач був попереджений про планове переміщення відділу аудиту майже за 2 місяці до звільнення. Розглянувши лікарняні листи, надані Позивачем разом з амбулаторною карткою хворого, Відповідач дійшов до висновку щодо інноваційних та передових методів оперування Позивача у КНП Центральна міська клінічна лікарня» Дружківської міської ради. Не є зрозумілим чому саме хірургічне втручання (розтин флегмони правої гомілки) відбувся 28 грудня 2021 року, а передопераційне обстеження (аналізи RW та групу крові) були зроблені 2 дні поспіль.

Враховуючи вищенаведене, у Відповідача виникає сумнів щодо обгрунтованості видачі такого електронного лікарняного.

Відмова від переведення Позивача у іншу місцевість надійшла до канцелярії університету 24 грудня 2021 року та була зареєстрована за вхідним номером 1827.

Незважаючи на запеклі бойові дії на території Донецької та Луганської областей, у канцелярії Відповідача зберігалась зареєстрована відмова Позивача від переведення в іншу місцевість разом з конвертом.

Згідно додатку до цієї відмови, а саме акт про фактичне проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , що був складений 18 грудня 2021 року, визиває щонайменше просто непорозуміння. На цьому документі відсутня віза в.о. ректора, професора ОСОБА_2 .

Позивачу було відомо, що адміністративно-управлінський персонал Донецького національного медичного університету працював не тільки у м. Краматорську, а й у м. Лимані, м. Маріуполі Донецької області, м. Кропивницькому. Можливо Позивачу було відомо й те, що житлові умови для працівників Донецького національного медичного університету у м. Маріуполі Донецької області були набагато кращими, зокрема, Маріупольською міською радою було надано службове житло для проживання працівників університету.

Згідно до Наказів ДНМУ №504 від 27.10.2021 року «Про переведень відділу контролю якості освіти університету для подальшої роботи до м. Маріуполь» , №503 від 27.10.2021 року Про переведення навчального відділу подальшої роботи до м. Маріуполь .

Відповідно до тимчасового штатного розпису, затвердженого Наказом ДНМУ №574 від 26.11.2021 року , станом на 01.12.2021 року за відділом внутрішнього аудиту (КПВВ спеціальний фонд) закріплено 3 ставки: 2 ставки провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту, 1 ставка начальника відділу внутрішнього аудиту. Відділ контролю якості освіти (КПВВ спеціальний фонд) включає 3,5 ставки. Навчальний відділ включає 5 ставок на загальному фонді та 4 ставки на спеціальному. Разом згідно Наказів ДНМУ №504-506 у м. Маріуполі планувалось перевести 3 відділи ДНМУ, за якими закріплялось 15,5 ставок.

В особовій справі Позивача, що збереглася відділом кадрів ДНМУ у місті Краматорську, наявна ксерокопія диплому серії НОМЕР_1 . Згідно Класифікатору професій ДК 003:2010 технік програміст має код 3121. Спеціальність з таким кодом відсутня у штатному розписі університету загального та спеціального фонду. Враховуючи той факт, що Відповідач у м. Краматорськ фактично мав відносини суборендаря з Донбаською державною машинобудівною академією, можливі вакантні посади працівників без вимог до освіти та досвіду роботи знаходились у містах Кропивницький та Маріуполі.

Таким чином, позивач не могла бути влаштована на жодну з наявних у ДНМУ посад, враховуючи відсутність у неї відповідальної кваліфікації та досвіду роботи.

Разом згідно Наказів ДНМУ №504-506 до м. Маріуполя планувалось перевести щонайменше 3 відділи ДНМУ, за якими згідно цього штатного розпису закріплюється 15,5 ставок. Відмова від переведення Позивача у іншу місцевість надійшла до канцелярії університету 24 грудня 2021 року та була зареєстрована за вхідним номером 1827. Згідно додатку до цієї відмови, а саме акт про фактичне проживання Позивача за адресою: АДРЕСА_1 , що був складений 18 грудня 2021 року, визиває щонайменше просто непорозуміння.

Жодних письмових чи електронних доказів про заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань до суду надано не було.

Відповідачем до відзиву також долучено копії письмових документів, на які відповідач посилається як на докази та які були досліджені в судовому засіданні.

З оглянутої відповіді на відзив, вбачається, що позивач не погоджується з доводами відповідача та просить задовольнити її позов у повному обсязі.

Позовна заява ОСОБА_1 була подана до Рівненського міського суду 09.11.2022р. (вх..№48608/22 вх.)

Ухвалою суду від 11.11.2022р. було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету про визнання незаконними та скасування наказу, зобов`язання поновити на роботі з тих підстав, що судом було встановлено, що ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.02.2022 року постановлено відкрити провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Донецького національного медичного університету про скасування наказів про звільнення та зобов`язання працевлаштувати працівника. Постановлено справу призначити до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 17.01.2023р. ухвала Рівненського міського суду від 11.11.2022р. скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 26.01.2023р. у справі відкрите спрощене позовне провадження, призначений судовий розгляд з викликом сторін.

Ухвалою суду від 30.03.2023 р. постановлено здійснити судове провадження у режимі відеоконференції у справі, доручено Ленінському районному суду м.Кіровограда, що знаходиться за адресою: 25006, м.Кропивницький, вул.Велика Перспективна, буд. 40 () відповідальним за забезпечення проведення відео конференції під час судового засідання. Сторона відповідача на зв`язок не вийшла.

Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 вказав, що Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується , гарантує рівні помжливості у виборі процесії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст..1 ч.1,2,4,7 ст. 43 Основного Закону України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі Постанова Пленуму) визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

За ч.3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до п.6 ч.1ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду україни «Про практику розгляду судами турдових спорів» « 9 від 06.11.1992 року, 10. Роз`яснити судам, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для

даного працівника була обов`язкова.

У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов були, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за 2 місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення.

Встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, що підставою розірвання трудового договору стала відмова працівника від

продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, викликаною змінами в організації виробництва і праці, і працівник не згоден працювати в нових умовах, суд вправі зі своєї

ініціативи змінити формулювання причин звільнення на п.6 ст.36 КЗпП.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працювала у Донецькому національному медичному університеті з 10.12.2021 р. на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту на ставку, що підтверджується наказом від 09.12.2020 р. №12/10/1-ок.

Наказом від 11.12.2020 р. №12/11/3-ок ОСОБА_1 була прийнята за сумісництвом на посаду провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту на 0,5 ставки.

29.12.2021 р. згідно наказу від 28.12.2021 р. №12/28/5-з та наказу від 28.12.2021 р. №12/28/6-з ОСОБА_1 було звільнено з посади провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту за ставкою та за сумісництвом на 0,5 ставки за ст. 36 п.6 КЗпП України «відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією...».

З досліджених судом письмових доказів також встановлено, наступне:

29.10.2021 р. ОСОБА_1 були надані пропозиції на переведення до м. Маріуполя відповідно до наказу від 27.10.2021 р. №505 «Про переведення відділу внутрішнього аудиту для подальшої роботи до м. Маріуполя», у зв`язку з чим, відділу кадрів було наказо відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України, за два місяці письмово попередити співробітників відділу внутрішнього аудиту про істотні зміни умов праці при продовженні роботи.

Таким чином, зазначений наказ підтверджує про істотні зміни умов праці працівників відділу внутрішнього аудиту, цим самим спростовується заперечення відповідача, щодо їх доводів про той факт, що істотних змін умов праці не було.

Про переведення відділу внутрішнього аудиту для подальшої роботи до м. Маріуполя, в яких було зазначено, що ОСОБА_1 , відповідно до ст. 32, 36, 120 КЗпП України має право або погодитись на переведення до м. Маріуполя або відмовитись і в цьому разі, після спливу двомісячного терміну, вона буде звільнена за п. 6 ст. 36 КЗпП України як працівник, що відмовився від переведення на роботу в іншу місцевість.

23.12.2021 р. ОСОБА_1 надіслала відповідь на повідомлення про переведення на роботу в іншу місцевість, до м. Маріуполя, у якій висловила незгоду на переведення, так як це є суттєвими змінами умов праці, а вона є одинокою матір`ю дитини віком 4 роки 6 місяців на момент звільнення та звернулася до в.о. ректора Герасименка О.І. з проханням залишити її працювати у м. Краматорську, перевівши до іншого відділу ДНМУ.

Окрім того, судом встановлено з оглянутої копії Виписки № 3993 з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 10.01.2022, що ОСОБА_1 з 28.12.2021 р. до 10.01.2022 р. знаходилась на стаціонарному лікуванні , та до 14.01.2022 р. під наглядом сімейного лікаря з приводу абсцесу правої гомілки з оперативним втручанням згідно даних електронних листків непрацездатності з Електронного реєстру листків непрацездатності порталу електронних послуг Пенсійного фонду України.

Отже, станом на 29.12.2021р., у день звільнення, позивачка перебувала на лікарняному.

Згідно зі Статутом Донецького національного медичного університету, затвердженого наказом МОЗ від 04.06.2021 р. № 1106 ч. 1 п. З - фактичне місцезнаходження університету: 84313, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Машинобудівників, 39. Також ж у м. Краматорську знаходяться всі адміністративні підрозділи університету.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 57, зареєстрований Ізюмським міскрайонним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Харківській області, що підтверджується оглянутим судом свідоцтвом про народження дитини.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №6. Що підтверджує доводи позивачки, що вона є одинокою матір`ю, оскільки при реєстрації народження дитини спільної заяви батьків не було подано.

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв`язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

Пунктом 10 Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. роз`яснено, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обгрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

За змістом наказу № 505 від 27.10.2021 р. не вбачається в чому саме полягає необхідність переведення відділу внутрішнього аудиту до м. Маріуполя і які саме зміни в організації виробництва і праці запровадить Відповідач.

Також відповідачем в порушення приписів ст. 43 КЗпП України запиту до профспілкового комітету (виборного органу Первинної профспілкової організації працівників Донецького національного медичного університету), членом якої є позивачка, про надання згоди на звільнення її з посад провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту від керівництва ДНМУ не надходило, що підтверджується листом Первинної профспілкової організації працівників ДНМУ № 9 від 02.02.2022 р.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК). У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, сукупністю достовірно встановлених доказів підтверджується, що провідний фахівець відділу внутрішнього аудиту Донецького національного медичного університету Крамаренко Ю.О., перебувачи на лікарняному, будучи одинокою матір`ю, без згоди профспілкового комітету, була звільнена з роботи, чим було порушено положення КЗпП України.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що слід визнати незаконними та скасувати накази про її звільнення: наказ Донецького національного медичного університету від 28.12.2021 р. №12/28/5-з «Про припинення трудового договору»; наказ Донецького національного медичного університету від 28.12.2021 р. №12/28/6-з «Про припинення трудового договору». ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту - 1 ставка та 0,5 ставки за сумісництвом Донецького національного медичного університету.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На день пред`явлення позову до суду Позивач перебуває у вимушеному прогулі починаючи з 30.12.2021 року. Таким чином, Відповідач зобов`язаний сплатити на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30.12.2021 року по дату ухвалення судового рішення по даній справі 18.05.2023р.. При цьому суд враховує, що тривалий розгляд справи зумовлений воєнним станом, що унеможливило здійснити своєчасний розгляд справи Ізюмським міськрайонним судом Харківської області куди була подана та прийнята до розгляду першочергова позовна заява ОСОБА_1 , та відсутністю справи у провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у цивільній справі № 760/9521/15-ц дійшов висновку що, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення ст. 235 КЗпП України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 (далі Порядок №100). Також, правова позиція щодо розрахунку середнього заробітку працівника викладена у постанові ВСУ від 14.09.2016 р. у праві № 6-419цс16.

Нормами абз. 3 п. 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

За змістом абз. 2 п. 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку №100).

Згідно довідки про середньоденну заробітну плату (дохід) виданій ОСОБА_1 , заробітна плата за період з жовтня 2021 року по листопад 2021 року складала 6227,29 грн. з них у жовтні 2021 р. і листопаді 2021р. нараховано відповідно 452,83 грн., 5774,46 грн. Середньоденна заробітна плата становить 366,31 грн. на посаді Провідного фахівця 1,0 ставки, та Провідного фахівці 0,5 ставки.

Так, підлягає до стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 129307,43 грн. з наступного розрахунку: 353 робочих дні (з 30.12.2021 по 17.05.2023р.) х 366,31 грн. (середньоденна заробітна плата) = 129307,43 грн., який підлягає до стягнення рішенням суду, без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачкою у розмірі 15000 тис. гривень є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, законності, суд оцінює моральну шкоду заподіяну відповідачем позивачеві у розмірі 1293,00 грн., що становить 1% від стягненої суми середнього заробітку, та вважає, що грошова сума у розмірі 1293 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією, а також належною сатисфакцією за завдану відповідачем моральної шкоди позивачу.

З урахуванням вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Судові витрати - судовий збір, від спдати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову до суду, підлягає до стягнення з відповідача в прибуток державного бюджету в сумі 2977,20 грн. з розрахунку: 992,40 грн. х 3 (у позові було три самостійні позовні вимоги) = 2977,20 грн.

На підставі вищевикладеного , керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355, 430 ЦПК України, суд ,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Донецького національного медичного університету від 28.12.2021 р. №12/28/5-з «Про припинення трудового договору» .

Визнати незаконним та скасувати наказ Донецького національного медичного університету від 28.12.2021 р. №12/28/6-з «Про припинення трудового договору».

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця відділу внутрішнього аудиту - 1 ставка та 0,5 ставки за сумісництвом Донецького національного медичного університету з 30.12.2021 року.

Стягнути з Донецького національного медичного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 129 307(сто двадцять дев`ять тисяч триста сім ) грн. 43 коп. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Донецького національного університету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 1293 (одна тисяча двісті дев`яносто три) грн.. 00 коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допустити до негайного виконання.

Стягнути з Донецького національного медичного університету судовий збір в сумі 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн.. 20 коп. в прибуток держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання ВПО: АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 .

Відповідач: Донецький національний медичний університет, місцезнаходження:25021, Кіровоградська область, м.Кропивницький, вул. Юрія Коваленка, буд. 4а, Код .

Повний текст рішення виготовлено 23.05.2023

Суддя О.В.Панас