ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4108/23 Справа № 212/3558/22 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/3558/22 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року,

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та утримання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона має місце реєстрації: АДРЕСА_1 , проте, впродовж багатьох років фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Починаючи з 2000 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу. Проживали вони разом за адресою: АДРЕСА_2 , яка є також місцем реєстрації ОСОБА_2 .

З 19 грудня 2015 року вона є власницею квартири за даною адресою на підставі договору дарування квартири від 19 грудня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 . В період їх спільного проживання між ними склалися стосунки, які відповідно до вимог чинного законодавства притаманні сім`ї, що передбачає спільне проживання, спільний побут, наявність спільних прав та обов`язків. Проте, зареєструвати шлюб у встановленому законом порядку вони не встигли через поганий стан здоров`я ОСОБА_2

09 грудня 2020 року йому було встановлено І групу інвалідності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

На день смерті ОСОБА_2 ні вона, ні він не перебували у зареєстрованому шлюбі ні між собою, ні з іншими третіми особами.

19 травня 2021 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо перерахунку пенсії ОСОБА_2 , на яку отримала лист-відповідь, згідно якого заяву ОСОБА_2 від 18 грудня 2020 року щодо переведення з пенсії за віком на пенсію по інвалідності І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсійну справу ОСОБА_2 було переглянуто та приведено у відповідність до норм чинного законодавства з дати встановлення І групи інвалідності, а саме, з 09 грудня 2020 року. Розмір доплати до пенсії включено до суми недоотриманої пенсії та буде виплачено за нормами чинного законодавства. У вищезазначеному листі також вказано, що згідно з пунктом 2.26 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 (із змінами), для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що підтверджує особу заявника. Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.

Саме на підставі зазначеного, для отримання нею нарахованої, але невиплаченої пенсії ОСОБА_2 вона змушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Під час проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вони з ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займалися благоустроєм їхнього помешкання: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, надавали один одному взаємну допомогу, завжди спільно вирішували всі домашні та сімейні питання. Всі свята проводили в колі друзів. Коли у ОСОБА_2 виникли проблеми із здоров`ям, вона забезпечувала його належним лікування і доглядом.

Після смерті ОСОБА_2 саме вона здійснила його поховання.

У зв`язку з викладеним, просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу її, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є датою смерті ОСОБА_2 та перебування її на його утриманні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та нею. Позивачкою не доведено ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав і обов`язків подружжя. Крім того, судом враховано, що до 30 березня 2016 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 19 січня 2021 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості встановлення факту проживання однією сім`єю в період з 2000 року по 01 січня 2004 року у зв`язку з відсутністю відповідного законодавчого регулювання, інші висновки суду першої інстанції вважає необґрунтованими.

Зазначає, що на день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ні вона ні він не перебували у зареєстрованому шлюбі на між собою, ні з іншими особами. Посилається, що чинне законодавство України не забороняє проживання однією сім`єю з іншими особами, можливість придбання спільного сумісного майна, народження спільних дітей в «цивільному» шлюбі, навіть якщо офіційний шлюб зареєстровано з іншими особами.

Вважає безпідставними сумніви суду першої інстанції щодо відповідності акту від 18 липня 2022 року вимогам закону.

Посилається, що ведення спільного господарства та її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , її утримання підтверджено наявними у справі доказами. Крім того, до апеляційної скарги додає нові докази, які на її думку, підтверджують спільний сімейний бюджет, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї в період з 2000 року по 23 лютого 2021 року. Вказані докази не могли бути подані раніше зважаючи на давність сімейних відносин, які виникли у неї з померлим ОСОБА_2 , необхідність додаткового часу для їх пошуку та збирання, знаходження вказаних документів у її батька на території Миколаївської області. Крім того, факт її проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, утримання її ОСОБА_2 може бути підтверджений сестрою померлого ОСОБА_4 , яка перебувала за кордоном та не могла бути свідком під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Вважає, що зазначені нею обставини та надані нею докази повністю підтверджують факт спільного проживання з померлим ОСОБА_2 , зокрема з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та взаємних прав і обов`язків. Встановлення факту проживання однією сім`єю має важливе значення для можливості отримання в подальшому нею пенсійних виплат, в тому числі можливості перейти в майбутньому на пенсію з втратою годувальника.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року без змін. Зазначає, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті ухвалено правомірне рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, обґрунтовано наведено висновок про відсутність доказів на підтвердження ведення спільного господарства та єдиного бюджету. Судом правомірно було враховано факт перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі до 30 березня 2016 року, а ОСОБА_1 перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 19 січня 2021 року. Посилається, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її адвокат Ніколенко К.В. доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Дудар Т.Л. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 .

Відповідно Договору дарування квартири від 19 грудня 2015 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

15 лютого 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо перерахунку пенсії ОСОБА_2

19 травня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо перерахунку пенсії померлого ОСОБА_2 .

Згідно листа-відповіді Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомило, що заяву ОСОБА_2 від 18 грудня 2020 року щодо переведення з пенсії за віком на пенсію по інвалідності І групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, в розмірі відшкодування фактичних збитків згідно із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсійну справу ОСОБА_2 було переглянуто та приведено у відповідність до норм чинного законодавства з дати встановлення І групи інвалідності, а саме, з 09 грудня 2020 року. Розмір доплати до пенсії включено до суми недоотриманої пенсії та буде виплачено за нормами чинного законодавства. У вищезазначеному листі також вказано, що згідно з пунктом 2.26 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 р. № 22-1 (із змінами), для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що підтверджує особу заявника. Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.

Під час розгляду справи судом першої інстанції з`ясовано, що заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2016 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано. Рішення набрало законної сили 23 травня 2016 року.

19 січня 2021 року ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в період з 2000 року і до 19 січня 2021 року померлий ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , а позивач ОСОБА_1 до 19 січня 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Відповідно абз. 1 ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює відносини осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зробила висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. 3, 74 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, норми права, наявні в матеріалах справи письмові докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 23 лютого 2021 року та перебування на його утриманні.

Судом першої інстанції вірно надано правову оцінку доказам та вірно вказано, що надані позивачем докази не підтверджують факт введення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 позивачкою надано Акт від 18 липня 2022 року, який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_3 , зокрема квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , і містить інформацію про те, що ОСОБА_1 на час смерті ОСОБА_2 фактично проживала з ним за адресою: АДРЕСА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, здійснювала його догляд та лікування за його життя, поховання, знаходилася на його повному утримання, продовжує проживати за вказаною адресою по теперішній час. (а.с. 17)

Колегія суддів апеляційного суду критично оцінює інформацію, яка міститься у вказаному акті, оскільки він має узагальнений характер та не може бути належним доказом ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету і тим більше факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що сам по собі факт перебування з померлим ОСОБА_2 у близьких стосунках чоловіка та жінки не може свідчити, що сторони проживали у зазначений позивачкою період однією сім`єю.

Згідно копії паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , остання з 31 січня 1966 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9)

В період з 2000 року до 23 лютого 2021 року, тобто в період в який позивачка просить встановити факт, що має юридичне значення, ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 до 30 березня 2016 року, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до 19 січня 2021 року, а в силу положень статті 74 СК України перебування чоловіка і жінки у зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення.

Подібний висновок щодо застосування відповідних норм права міститься постанові Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 369/3338/17 (провадження № 61-15677св19), який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що, звертаючись з даним позовом позивачкою не надано належних та достовірних доказів про наявність спільного побуту, бюджету і взаємних прав та обов`язків. Що у неї з померлим ОСОБА_2 був спільний бюджет, що вони здійснювали покупки, утримували житло, сплачували вартість комунальних послуг. Надані позивачкою фотокартки не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Крім того, надані ксерокопії медичних документів, звернень ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду з приводу перерахунку пенсії ОСОБА_2 , в тому числі і після його смерті, отримання нею допомоги на поховання та здійснення нею поховання ОСОБА_2 також не є доказом також не є доказом проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) міститься висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду. За відсутності підстав для задоволення вимог про встановлення вказаного юридичного факту відсутній підстави встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_2 як члена його сім`ї.

До апеляційної скарги позивачкою ОСОБА_7 додані нові докази, які не подавалися нею до суду першої інстанції, не були предметом дослідження суду першої інстанції та позивач із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів та про неможливість їх подання до суду першої інстанції не зверталася.

При цьому, додаючи нові докази до апеляційної скарги, а саме: акт від 06 березня 2023 року, довідку Громадської організації «Криворізького об`єднання людей з інвалідністю «Ветерани Чорнобиля» від 03 березня 2023 року, товарні чеки та квитанції, гарантійні талони на придбання побутової техніки, чеки на медикаменти за період 2016, листопад 2020- лютий 2021 роки, чеки на продукти харчування за 2016, 2018, 2019 роки, квитанціях щодо здачі аналізів ОСОБА_2 , квитанції щодо оплати житлово-комунальних послуг, квитанції щодо оплати кредиту, який брався в 2005 році на побутову техніку, тощо, ОСОБА_1 посилається на те, що вказані докази раніше не були нею подані зважаючи на давність сімейних відносин, які виникли у неї з померлим ОСОБА_2 , необхідність додаткового часу для їх пошуку та зібрання, знаходження документів у її батька на території Миколаївської області.

Вирішуючи питання про прийняття поданих до апеляційної скарги доказів, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч.2 ст. 356, ч.1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, наприклад, якщо новий доказ з`явився після розгляду справи судом першої інстанції або раніше був недоступний заявнику. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні по суті спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Колегія суддів апеляційного суду відмовляє у прийнятті вищевказаних нових доказів, оскільки наведені заявником обґрунтування не підтверджують об`єктивної неможливості їх своєчасного надання для дослідження судом першої інстанції, а їх зміст не впливає на висновки суду про відсутність доказів на підтвердження заявленого до встановлення юридичного факту.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку доказам та вірно вказано, що надані позивачем докази не підтверджують факт введення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 24 травня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста