Справа № 459/2872/22
Провадження № 2/459/467/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

19 травня 2023 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Дем`яновської Ю.Д. ,

з участю секретаря судового засідання Назар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УніверсалБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що 03 жовтня 2008 року ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 079-2008-2868, відповідно до умов якого, останній надано кредит у розмірі 50000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня, банк та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором № 079-2008-2868 від 03 жовтня 2008 року в розмірі 24 840,00 доларів США. В рамках примусового виконання вказаного рішення описано та арештовано квартиру АДРЕСА_2 з метою проведення процедури її реалізації. Оскільки електронні торги не відбулись, 20 січня 2022 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем АТ «Універсал банк».

Вказує, що в серпні 2022 року року банк направляв відповідачам вимоги про добровільне виселення зі спірної квартири, які повернуті без вручення. Зазначає, що відповідачі значаться зареєстрованими у належному банку нерухомому майні, чим чинять перешкоди у реалізації права власності позивача.

Вважає, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося, а тому припинилося також як її, так і членів її сім`ї, право користування такою. З огляду на наведене, просить ухвалити рішення, яким виселити відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою від 07.11.2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 24 лютого 2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду на 24.03.2023 року.

У звязку із першою неявкою в судове засідання належним чином повідомлених відповідачів розгляд справи 24.03.2023 року відкладено на 26.04.2023 року, а 26.04.2023 року через зайнятість головуючого у іншій справі на 19.05.2023 року.

У судове засідання 19.05.2023 року учасники не з`явилися.

Представником позивача подано клопотання про розгляд справи у його відсутності, повне підтримання позовних вимог.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Заяв, клопотань, відзиву відносно позову не подали.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу відповідно до вимог ст.247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_1 03.10.2008 року уклали кредитний договір № 079-2008-2868, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в сумі 50 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,45% річних, в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.7-12).

В забезпечення виконання зобов`язання 03.10.2008 р. між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

На примусовому виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького Зоряна Вікторовича перебувало виконавче провадження №61183148 з примусового виконання виконавчого листа №459/1874/16-ц від 14.11.2019 р. щодо боржника ОСОБА_1 , про стягнення останньої на користь АТ «Універсал Банк» ( МФО 322001, р/р № НОМЕР_1 ) заборгованості за кредитним договором № 079-2008-2868 від 03.10.2008 року у сумі 24 840 (двадцять чотири тисячі вісімсот сорок) доларів США 00 центи, з яких:з: 21 601,80 доларів США дострокове стягнення кредиту; 3 238,20 доларів США прострочена заборгованість по кредиту (а.с.14).

В рамках виконавчого провадження №61183148 квартира АДРЕСА_1 була виставлена на торги, але торги не відбулись у зв`язку відсутністю цінової пропозиції від жодного учасника (а.с.17).

Оскільки стягувач АТ «Універсал Банк» виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, 20.01.2022 р. приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Степчук І.С. видано свідоцтво щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Реєстрація права власності на вказану квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Універсал Банк» підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2022 р. (а.с.16).

Згідно копії відповіді виконавчого комітету Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області від 24.02.2022 р (а.с.19) та довідок відділу реєстрації Червоноградської міської ради Червоноградського району Львівської області від 31.10.2022 року (а.с.41,-45), у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

На письмову вимогу про добровільне виселення від 18.08.2022 р. (а.с.20) відповідачі не відреагували.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

З матеріалів справи вбачається кредит був наданий ОСОБА_1 саме на придбання квартири АДРЕСА_1 , виселення з якої є предметом спору.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Позивачем доведено правомірність виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана ОСОБА_1 за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою вказаного житлового приміщення.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставини, на які він посилається, є підстави для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства «Універсал банк» слід стягнути понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі по 496 грн. 00 коп. з кожного.

Керуючись ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст.ст. 319, 383, 391, 575, 589 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Акціонерного товариства «Універсал банк» понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі по 496 грн. 00 коп. з кожного

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи 21133352, вул.Автозаводська, 54/19, м.Київ);

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 );

Відповідач:ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 );

Відповідач:ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 );

Відповідач:ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 );

Відповідач:ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ).

Повний текст рішення складено 19.05.2023 року.

Суддя: Ю. Д. Дем`яновська